Номер провадження: 22-ц/813/4542/21 
Номер справи місцевого суду: 522/2681/20
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л.В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22.06.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М.,
суддів: Погорєлової С.О., Заїкіна А.П.
за участю секретаря судового засідання: Томашевської К.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 жовтня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи без самостійних вимог: Товариство з обмеженою відповідальністю «Південна торгова компанія», приватний нотаріус Одеської міського нотаріального округу Несвітайло Ігор Іванович, про стягнення боргу за договором позики; за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Південна торгова компанія», приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Несвітайло Ігор Іванович, про визнання недійсним договору про внесення змін до договору позики,

                                        В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб без самостійних вимог ТОВ «Південа торгова компанія», приватного нотаріуса ОМНО Несвітайло І.І., про стягнення боргу за договором позики, згідно якого просив стягнути із відповідача 140 000 доларів США як заборгованість за договором позики та 12047,67 доларів США як 3% відсотки річних за період прострочення повернення боргу за договором позики за період із 07 квітня 2017 року по 17 лютого 2020 року.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що між ним та відповідачем був укладений договір позики від 11 вересня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Несвітайло І.І., відповідно до якого позивач позичив відповідачу в борг грошові кошти в сумі 799 300,00 грн., що було еквівалентно 100 000 доларам США, які відповідач зобов`язався повернути позивачу до 11 березня 2014 року. Згодом між позивачем та відповідачем був укладений договір від 06 березня 2017 року про внесення змін до договору позики від 11 вересня 2013 року, за яким відповідач отримав в позику додаткові грошові кошти, які в загальному розмірі з попередньо отриманими грошовими коштами склали суму 3 796 688,00 грн., що було еквівалентно 140 000 доларів США за курсом НБУ на 06 березня 2017 року, та відповідач зобов`язався повернути позику у повному розмірі до 06 квітня 2017 року. Також зазначив, що відповідно до договору позики належне виконання зобов`язань із повернення позики було забезпечено заставою, про що 11 вересня 2013 року між позивачем та ТОВ «Південна торгова компанія» було укладено договір застави майна загальною вартістю 803 243,90 грн. Проте, відповідач свої зобов`язання у вказаний строк не виконав. На даний час, відповідач, вказану за договором позики суму не повернув, ухиляється від зустрічей та добровільного повернення коштів, а майновий поручитель ТОВ «Південна торгова компанія» позику також не повертає, що стало підставою звернення з цим позовом до суду.
22.05.2020 року ОСОБА_1 подав зустрічний позов до ОСОБА_2  про визнання недійним договору про внесення змін до договору позики від 06.03.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Несвітайло І.І. за реєстровим номером 127 (а.с.94-101). Просив визнати недійсним договір про внесення змін у договір позики із підстав не надання позивачем за первісним позовом доказів отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_2 грошових коштів у позику, які б свідчили про передання грошових коштів у встановленому договором розмірі та що підписи сторін даного договору не можуть бути доказами отримання грошових коштів у встановленому розмірі.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 жовтня 2020 року позов  ОСОБА_2  задоволено. Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 152 047, 67 дол. США, з яких 140 000, 00 дол. США – заборгованість за позикою та 12 047, 67 дол. США – 3% річних від суми заборгованості. Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 10 510, 00 грн. Зустрічний позов ОСОБА_1  – залишено без задоволення.
Не погоджуючись з таким рішенням суду,  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 жовтня 2020 року скасувати та ухвалити нове про відмову позивачу у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення на таких підставах.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає.
Задовольняючи позов  ОСОБА_2 та стягуючи з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 152 047, 67 дол. США, з яких 140 000, 00 дол. США – заборгованість за позикою та 12 047, 67 дол. США – 3% річних від суми заборгованості, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позову та доведеності заявлених вимог, наявності підстав для захисту порушеного права.
Залишаючи без задоволення зустрічний позов  ОСОБА_1   до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору про внесення змін до договору позики у зв`язку з тим, що фактично грошові кошти у позику не передавалися, суд першої інстанції виходив з того, що обставини зазначені в обґрунтування зустрічного позову, є недоведеними і спростовуються доказами, що підтверджують отримання позичальником грошових коштів за договором позики з урахуванням договору про внесення змін до договору позики, які містяться у матеріалах справи.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим у справі обставинам та засновані на законодавстві.
Судом встановлено, що:
-11 вересня 2013  року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Несвітайло І.І. (а.с. 11-13), за яким (пункти 1, 2, 3 договору): позикодавець (позивач  ОСОБА_2 ) позичає, а позичальник (відповідач  ОСОБА_1 ) приймає у позику грошову суму у розмірі 799 300,00 грн., що було еквівалентно 100 000 доларам США за курсом НБУ на момент укладення цього договору. Позичальник засвідчує, що до підписання цього договору він отримав від позикодавця у повному обсязі вказану грошову суму. Позичальник зобов`язується у строк до 11 березня 2014 року у порядку, передбаченому цим договором, повернути позикодавцю таку ж суму грошей;
-для належного забезпечення виконання договору позики 11 вересня 2013 року між позивачем та ТОВ «Південна торгова компанія» було укладено договір застави майна загальною вартістю 803 243,90 грн. (а.с. 16-19), посвідчений приватним нотаріусом Несвітайлом І.І.. зареєстрований в реєстр за №5;
-06 березня 2017 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про внесення змін у договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Несвітайло І.І. (а.с. 14-15), згідно з яким (пункти 1, 2 договору): позикодавець (позивач) позичає позичальнику (відповідачу) 3 796 688,00 грн., що еквівалентно 140 000 доларів США, згідно курсу НБУ станом на 06 березня 2017 року. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у повному розмірі (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем), згідно умов цього договору у строк до 06 квітня 2017 року;
-як вбачається з матеріалів справи та пояснень представника позивача за первісним позовом, відповідач ОСОБА_1 суму позики в строк за договором позивачеві ОСОБА_2 не повернув, майновий поручитель ТОВ «Південна торгова компанія» позику не погашав. Доказів на спростування доводів та обставин, викладених в первісному позові, відповідачем ОСОБА_1 не надано.
Колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду України у справі № 6-50цс16 від 24.02.2016 року викладено правовий висновок, відповідно до якого поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.
Встановивши факт укладання між позивачем і відповідачем договору позики, факт отримання відповідачем грошових коштів у сумі еквівалентній 140 000 доларів США у позику, суд першої інстанції виходячи зі змісту даного договору та враховуючи правовий висновок Верховного Суду України у постанові від 24.02.2016 у справі № 6-50цс16, дійшов до правильного висновку про обов`язок ОСОБА_1 повернути ОСОБА_2 позику в повному розмірі.
При цьому суд першої інстанції вірно зазначив, що відповідач не заперечував факту отримання за договором позики та договором про внесення змін до договору позики грошей в сумі еквівалентній 140 000 доларів США, що вбачається з його Листа-відповіді від 15.01.201 року, наданої ОСОБА_2 на письмову вимогу останнього про повернення боргу в зазначеній сумі (а.с.137).
Будь-яких доказів на спростування факту отримання ОСОБА_1 грошових коштів за договором позики укладеного з ОСОБА_2 та на підтвердження безгрошевості договору позики відповідачем до суду першої інстанції або до апеляційного суду не надано.
Клопотання про витребування судом у нотаріуса доказів на підтвердження факту передачі грошових коштів (розписки, акту прийому-передачі коштів) є неспроможним, оскільки про складення даних документів між сторонами справи у договорі позики не зазначено і про існування таких документів і зберігання їх у нотаріуса, що посвідчував договір позики, не доведено.
Крім того,  ОСОБА_1  не доведено про факт його звернення, як сторони договору позики, який посвідчувався нотаріально до даного нотаріуса із запитом про видачу завірених копій документів, які зберігаються разом з договором позики і про підтвердження нотаріусом про існування таких документів і відмову у їх видачі.
Не довівши факту безгрошовості договору позики, ОСОБА_1 також не довів належними, допустимими і достатніми доказами повернення позивачу позики повністю або у певній частині.
При таких обставинах, висновок районного суду про задоволення первісного позову про стягнення позики та про відмову у визнанні недійсним договору про внесення змін до договору позики відповідає встановленим у справі обставинам і заснований на законі.
Доводи апеляційної скарги висновок районного суду не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком райсуду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.
У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок судців наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія А № 303-А; від 09.12.1994 р., п. 29).
У справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування рішення, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 жовтня 2020 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 25.06.2021 року.

Головуючий                          О.М. Таварткіладзе 

Судді:                         С.О. Погорєлова

       А.П. Заїкін