КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД  
                        
Справа № 761/9877/21                                                                Головуючий у 1-й інст. - Савицький О.А.
Апеляційне провадження 22-ц/824/9990/2021                                                       Доповідач - Рубан С.М.

 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
          06 липня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                                   головуючого судді          Рубан  С.М.
                                   суддів                     Кулікова С.В., Заришняк Г.М.
                                          при секретарі              Загородній С.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1  на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва  від 19 березня 2021 року за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,-
 
В С Т А Н О В И В :
 
16.03.2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
 
        Разом з позовною заявою подав заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , а також просить заборонити органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно - вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо квартири АДРЕСА_1 .
 
       Посилається на те, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду.
 
           Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва  від 19 березня 2021 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову - відмовлено.
 
Не погоджуючись з ухвалою суду, 21 травня 2021 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, просить скасувати ухвалу та постановити нову про задоволення заяви про забезпечення позову у цивільній справі № 761/9877/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя:
 
-         Накласти арешт на трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 ;
-         Заборонити органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, у тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно - вчиняти будь - які реєстраційні дії щодо квартири АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 .
         Посилається на те, що матеріали справи містять відомості про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04.05.2018 року щодо спірної квартири, внаслідок чого змінено іпотеко держателя майна, що стало підставою обґрунтованого звернення позивача до суду з застосуванням кількох видів забезпечення позову, що відповідає положенням ч.1, ч.2 ст. 150 ЦПК України.
          Крім того, позивач посилався на те, що відчуження відповідачкою майна вплине на ефективність обраного способу захисту прав.
В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній.
Представник відповідача заперечив проти задоволення апеляційної скарги.
Інші учасники процесу в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.
 
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.
 
Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не доведено, що  невжиття заходів забезпечення позову за запропонованим майбутнім позивачем способом може істотно ускладнити чи унеможливити  виконання рішення суду.
 
Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.
       Забезпечення позову  - це заходи цивільного  процесуального припинення  дій, які  можуть  утруднити  виконання майбутнього рішення суду чи зробити його виконання  неможливим, та повинні  гарантувати можливість  реалізації позовних вимог у разі їх  задоволення, не порушуючи при цьому збалансованості  інтересів    інших осіб.
         Відповідно до ст. 124 Конституції України визначений принцип обов`язковості судових рішень, який із огляду на положення статей 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову.
         На підставі ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову.
        Згідно з ч.2 ст.149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
          Відповідно до ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується:
     накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб;
     накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави;
     забороною вчиняти певні дії;
     встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин;
     забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання;
    зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту;
   зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку;
    зупиненням митного оформлення товарів чи предметів;
    арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги;
    іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
      Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
         Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку сторін з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
        З сукупного аналізу вищевказаних положень законодавства вбачається, що застосування у справі заходів забезпечення позову є виправданим, якщо з обставин справи встановлено об`єктивну можливість вчинення відповідачем дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволення позову.
          У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що не застосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
          Таким чином, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду і заходи повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.  
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2   про поділ майна подружжя.
 
У поданій до суду заяві 16 березня 2021 року ОСОБА_1  просив: 
 
-         Накласти арешт на трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 ;
-         Заборонити органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, у тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно - вчиняти будь - які реєстраційні дії щодо квартири АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 .
 
Оскільки ОСОБА_1 звернувся до суду з позовними вимогами про поділ майна подружжя, колегія суддів  дійшла висновку, що між сторонами існує спір та невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
 
Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_2 на праві власності належить тьохкімнатна квартира за адресою АДРЕСА_2 (а.с.38).

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом про поділ майна подружжя. Справа перебуває на стадії судового розгляду.
 
Таким чином, накладення арешту на майно є обґрунтованим та співмірним із заявленими позовними вимогами, оскільки у випадку здійснення відповідачем відчуження спірної квартири на користь іншої особи, позивач не зможе захистити свої порушені права в межах одного поданого позову без нових звернень до суду про оскарження реєстраційних дій та без витребування майна з чужого незаконного володіння нового власника.
 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції необґрунтовано повністю відмовив у задоволенні заяви про забезпечення  позову.
 
          Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Оскільки судом першої інстанції порушено норми процесуального права, судом не в повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, ухвала суду підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про часткове задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .  
         Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-
П О С Т А Н О В И В:
          Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
 
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва  від 19 березня 2021 року - скасувати.
 
Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову - задовольнити частково.
 
Накласти арешт на трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
В іншій частині вимог заяви - відмовити.
 
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
 
            Повний текст постанови складено 12 липня 2021 року.

              Головуючий                                     
 
              Судді