ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 537/1118/20  Номер провадження 22-ц/814/1211/21	Головуючий у 1-й інстанції Маханьков  О.В.  Доповідач ап. інст. Чумак О. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2021 року 	м. Полтава	

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду у складі:
головуючого судді Чумак О.В.
суддів Дряниці Ю.В., Кривчун Т.О.
при секретарі Ракович Д.Г.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в режимі відеоконференції цивільну справу  за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Байдуж Юлії Сергіївни на рішення Крюківського районного суду  м. Кременчука Полтавської області від 19 березня 2021 року, ухвалене суддею Маханьковим О.В., повний текст рішення складено 19 березня 2021року,
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу; 
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу згідно договору позики від 27 жовтня 2016 року, за яким останній отримав від нього грошові кошти в розмірі 25000 Євро, про що складена розписка, відповідно до якої відповідач зобов`язується повернути вказану суму коштів, яку узяв у борг, в строк до 28 жовтня 2017 року. Розписка написана відповідачем власноручно та без будь-якого примусу.
З метою досудового врегулювання спору відповідачу було надіслано письмову претензію від 17.09.2019 року рекомендованим листом, який вручено особисто 20.09.2019 року. Відповіді відповідач не надав. 
У зв`язку з вищенаведеним, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 27.10.2016року у розмірі 25000 Євро, 3% річних від простроченої суми в розмірі 1822.60 Євро та судові витрати в сумі 8151,82грн.
У червні 2020 року до Крюківського районного суду м. Кременчука Полтаської області ОСОБА_2 подав зустрічний позов до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики, в обґрунтування якого послався на те, що дійсно ним була написана вказана розписка під психічним тиском та погрозами розправою відносно нього з боку ОСОБА_1 та його сина, що зумовлено трудовим конфліктом. Але грошових коштів він не отримував. 

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 19 березня 2021 року в задоволенні позовних вимог за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу - відмовлено.
Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики від 27.10.2016року – задоволено. 
Визнано недійсним договір позики від 27.10.2016 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з моменту його укладання.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 840,80 (вісімсот сорок 80) грн.

З цим рішенням не погодився позивач ОСОБА_1 , оскарживши його в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Байдуж Ю.С., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, прохає скасувати рішення в повному обсязі та ухвалити нове, яким задовольнити його позов до ОСОБА_2 про стягнення боргу, та відмовити у задоволенні зустрічного позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що судом не встановлено обставин того, що укладений між сторонами договір має іншу правову природу, а посилання суду на постанову Верховного Суду України у справі № 6-1967цс15 від 11 листопада 2015 року не релевантні обставинам цієї справи. 
Крім цього, ОСОБА_2 не доведено той факт, що розписка написана під тиском, насильством чи погрозою.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 просив залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 та без змін рішення місцевого суду, яке вважає законним та обґрунтованим.

19.08.2021 р. від представника позивача адвокат Байдуж Ю.С. надійшли письмові пояснення до апеляційної скарги, а 01.09.2021 р. на електронну адресу суду надійшли письмові пояснення від адвоката Гольдінова Ю.Л., які вони прохають врахувати під час розгляду апеляційної скарги.

Згідно з  п. 2  ч.  1 ст.  374  ЦПК України,  суд  апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача – адвоката Байдуж Ю.С., представника відповідача - адвоката Гольдінова Ю.Л., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке. 
Суд першої інстанції встановив, що відповідно до розписки від 27 жовтня 2016 року ОСОБА_2 зобов`язався виплатити суму боргу 25000 Євро до 28 жовтня 2018 року ОСОБА_1 . 
Відмовляючи у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором позики та трьох процентів річних та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2 про визнання недійсним вказаного договору позики, суд першої інстанції виходив із того, що зміст вищевказаної розписки не містить відомостей про передачу позивачем грошових коштів та отримання відповідачем цих грошових коштів. 
ОСОБА_1 не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту передачі коштів відповідачу.
Наявність у наданій позивачем розписці зобов`язань повернути борг у грошовій сумі не може свідчити про те, що між сторонами було укладено договір позики, а також те, що позивачем було передано відповідачу грошові кошти, оскільки даний борг міг виникнути на підставі інших правовідносин.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно з частиною другою статті 640 ЦК України, якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Так, у матеріалах справи наявна боргова розписка від 27.10.2016 року, згідно якої  ОСОБА_2 взяв у борг у ОСОБА_1 суму коштів у розмірі 25000 Євро, що в гривневому еквіваленті становить 700000,00 грн., терміном на 12 місяців з дня написання даної розписки. У розписці зазначено, що ОСОБА_2 зобов`язується повернути грошові кошти до 28 жовтня 2017 року (а.с. 11). 
Отже, надана суду розписка за своєю природою є підтвердженням укладання договору позики та отримання відповідачем від позивача грошових коштів в розмірі 25000,00 Євро, із зобов`язанням повернення до 28.10.2017 року.
Оскільки у розписці зазначені: сторони зобов`язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яка передається, та особистий підпис позичальника, то між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики й розписка свідчать про його укладення відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України.
Статтею 1051 ЦК України встановлено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

За змістом статті 218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.
Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.
Така позиція узгоджується з роз`ясненнями, наданими у п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року за №9, відповідно яких не може доводитися свідченнями свідків заперечення факту вчинення між сторонами правочину, який належить вчиняти у письмовій формі, а також оспорювати виконання зобов`язань, що виникли з цього правочину.
Факт передачі коштів в даному конкретному випадку підтверджується розпискою (борговою розпискою) від 27.10.2016 року і не може ґрунтуватись на показах свідків.
Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.
Матеріали справи не містять доказів щодо повернення грошових коштів позичальника позикодавцю.
Відсутність доказів повернення коштів свідчить про те, що відповідач ОСОБА_2 ні в строк передбачений договором, ні на час розгляду справи грошові кошти позивачу не повернув.

Відповідно до ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України  зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.
Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Крім основної суми боргу боржник, на підставі ч.2 ст.625, ч.1 ст.1050 ЦК України, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відтак, три проценти річних від простроченої суми за період з 28.10.2017 року по 03.04.2020 р. (дату подання позову) складають 1822,60 Євро (25000Євро х 887 днів прострочення х 3:100:365 днів).

Доводи та заперечення ОСОБА_2 щодо тієї обставини, що ним не отримано будь-яких грошових коштів не можуть бути прийняті до уваги, адже належних та допустимих доказів, які суд повинен врахувати виходячи із положень ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України, ним на протязі всього часу розгляду справи не було надано.

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним, колегія суддів виходить з наступного.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів встановлені статтями 215, 216 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України  підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
За ч.1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним, тобто він є оспорюваним.
У п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися у незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.
Отже, для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, що і має бути доведено позивачем.

Так, відповідач за первісним та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 посилався на те, що кошти у сумі 25000 Євро ОСОБА_1 йому не передавав, та він їх від нього не отримував, а вказана розписка була написана під психологічним тиском та погрозами розправи відносно нього з боку ОСОБА_1 та його сина ОСОБА_1 , що було зумовлено трудовим конфліктом, який виник між позивачем як власником підприємства ПП «Транзит-Сервіс», на якому працював ОСОБА_2 водієм та в результаті дорожньо-транспортної пригоди пошкодив належний позивачу автомобіль. 
Також вказував, що відразу звернувся до правоохоронних органів з заявою, яка внесена до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань та заведено кримінальне провадження № 1201670110001872 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 189 КК України. 
Між тим, доводи ОСОБА_2 щодо застосування до нього з боку ОСОБА_1 психологічного насилля не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи.
Згідно з ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.
Обов`язок доказування зазначених обставин покладено на особу, яка оспорює договір, при цьому докази повинні бути належними та допустимими, як того вимагають положення статтей 77 і 78 ЦПК України, з урахуванням того, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідач за первісним та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 належних та допустимих доказів написання вказаної розписки під психологічним тиском та погрозами фізичною розправою не надав.
Його посилання на те, що вказаний факт підтверджується матеріалами кримінального провадження, на увагу колегії суддів не заслуговують, оскільки кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 1201670110001872 закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 189 КК України, що підтверджується копією постанови Кременчуцького ВП Відділення поліції № 1 ГУ НП в Полтавській області від 11.02.2021 року.
При цьому, ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 28.08.2021 р. в задоволенні скарги ОСОБА_3 про скасування постанови про закриття кримінального провадження відмовлено. Отже, вказана постанова на час апеляційного розгляду є чинною та не скасована. 
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
В судовому засіданні не встановлено та в матеріалах справи відсутні переконливі докази того, що відповідач за зустрічними вимогами ОСОБА_1 вчинив неправомірні дії, які б здійснили безпосередній вплив на формування волі ОСОБА_2 на укладення договору та написання боргової розписки від 27.10.2016 р.
Посилання відповідача за первісним позовом та його представника на те, що оспорювана ОСОБА_2 розписка від 27.10.2016 року була написана ним під тиском ОСОБА_1 та його сина, про що на їх думку свідчать матеріали кримінального провадження № 1201670110001872 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 189 КК України, - не доведені належними і допустимими доказами, оскільки вказане кримінальне провадження закрито постановою Кременчуцького ВП Відділення поліції № 1 ГУ НП в Полтавській області від 11.02.2021 року у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 189 КК України. 
Крім цього, колегія суддів критично ставиться до наданих ОСОБА_2 роздруківки звукозапису, оскільки з неї не можливо достовірно встановити, коли та між ким відбулася зафіксована на ній розмова, враховуючи наявність висновку експерта за результатами проведення судової експертизи відео-, звукозапису № 12817 по кримінальному провадженню № 12016170110001872 від 18.11.2016 р., згідно якого встановити ці факти в категоричній формі не вбачається можливим. 
Також колегія суддів звертає увагу на те, що після написання розписки від 27.10.2016 року ОСОБА_2 не звертався до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання вказаного договору позики недійсним, а подав зустрічний позов лише у червні 2020 року, після звернення до суду ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 боргу за вказаним договором позики.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що позивачем за зустрічним позовом не доведено належними і допустимими доказами той факт, що під час написання розписки він перебував у такому емоційному стані, в якому не зміг зберігати свідому реалізацію та мотивацію її написання, чи не міг контролювати свої дії, прогнозувати їх наслідки, та що не міг відмовитися від вчинення таких дій, оскільки це могло спричинити шкоду його законним інтересам.
Твердження відповідача ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_1 не відобразив у декларації про доходи суму коштів 25000 Євро, яку надав у борг ОСОБА_2 за розпискою від 27.10.2016 року, не приймаються до уваги колегії суддів, оскільки перевірка правильності заповнення декларації відповідно до ст. 11 Закону України «Про запобігання корупції» належить до компетенції Національного агентства з питань запобігання корупції.
Відповідних рішень щодо порушень з боку ОСОБА_1 в матеріалах справи не міститься. 

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування рішення місцевого суду, ухвалення нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики від 27.10.2016 року у сумі 25000 Євро та трьох процентів річних у сумі 1822,60 Євро.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним необхідно відмовити за безпідставністю. 
Висновки суду апеляційної інстанції узгоджуються з правовими висновками Верховного Суду, зробленими у постановах від 10 грудня 2018 р. у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 р. у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 р. у справі № 604/1038/16, від 23 квітня 2020 р. у справі № 501/1773/16-ц, від 25 червня 2020 року у справі № 319/559/18, від 30 липня 2020 року у справі № 299/1523/16-ц.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи те, що апеляційна скарга задоволена апеляційним судом, рішення скасовано та ухвалено нове про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову, понесені позивачем ОСОБА_1 у суді першої інстанції витрати зі сплати судового збору та за подання апеляційної скарги у сумі 21640,96 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п. 3,4, ст.ст. 382-384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -          
П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Байдуж Юлії Сергіївни задовольнити. 
Рішення Крюківського районного суду  м. Кременчука Полтавської області від 19 березня 2021 року скасувати.
Ухвалити нове рішення.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 (адреса проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) заборгованість за договором позики від 27.10.2016 року, у розмірі 25000 Євро (двадцять п`ять тисяч Євро) та три проценти річних від простроченої суми у розмірі 1822 Євро 60 центів (тисяча вісімсот двадцять два Євро 60 центів).

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики від 27.10.2016 року відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 21640,96 (двадцять одна тисяча шістсот сорок гривень 96 копійок).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 14.09.2021 р.

Головуючий суддя         О.В.Чумак                

Судді:         Ю.В.Дряниця

Т.О.Кривчун