Справа № 461/5348/20                        Головуючий у 1 інстанції: Стрельбицький В.В. 
Провадження № 22-ц/811/956/21                Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

08 липня 2021 року м.Львів

Справа № 461/5348/20
   Провадження № 22ц/811/956/21

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,
суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.,
секретар Іванова О.О.
з участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 

розглянув апеляційні скарги Львівської міської ради та Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради на рішення Галицького районного суду м. Львова, ухвалене у м. Львові 3 лютого 2021 року у складі судді Стрельбицького В.В., у справі за позовом Львівської міської ради до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , з участю третьої особи: Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, про витребування майна з чужого незаконного володіння,-    
          
встановив:
       
7 липня 2020 року позивач звернувся з цим позовом. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що Львівська міська рада є власником будівлі на АДРЕСА_1 загальною площею 885,8 кв.м. Вказує, що Львівська міська рада, як власник приміщень, розпоряджалася цими приміщеннями та передавала їх в оренду ЗАТ «Львівська фабрика заготівельна» (правонаступник - ТзОВ «Берегиня»). Спірні приміщення ТзОВ «Берегиня» орендувало в Управління комунального майна м. Львова, що підтверджується договорами оренди від 26 січня 1994 року №395 та від 21 серпня 1996 року №4374, 21 вересня 2010 року. На підставі рішення Господарського суду Львівської області від 17 серпня 2010 року право приватної власності на вказані нежитлові приміщення зареєстровано за ТзОВ «Берегиня». Згодом, на підставі договорів купівлі-продажу від 9 листопада 2010 року №1602 та від 17 листопада 2010 року №1690, ТзОВ «Берегиня» відчужило спірні приміщення по Ѕ на користь ТзОВ «Оптимальні технології». Зазначає, що у подальшому нежитлові приміщення були неодноразово відчужені. Стверджує, що право власності на спірні приміщення зареєстроване по Ѕ частині за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 . Вважає, що рішення Господарського суду Львівської області від 17 серпня 2010 року не є правовою підставою для набуття права власності на спірне майно ТзОВ «Берегиня» та іншими особами в наступному. Вказує, що право власності на це майно територіальної громади м. Львова не припинялося, жодних заходів щодо відчуження майна власником не вживалося. Зазначає, що ТзОВ «Берегиня» не набуло на законних підставах право власності на вказане майно згідно зазначеного рішення Господарського суду Львівської області, оскільки таке рішення не є правовою підставою для набуття права власності на майно, у зв`язку з чим майно може бути витребуване на підставі ст. ст. 330, 388, 658 ЦК України у добросовісного набувача. Посилається на те, що спірне майно вибуло з володіння власника - Львівської міської ради поза його волею. Просить позов задовольнити. 

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 3 лютого 2021 року в позові відмовлено.

Рішення суду оскаржили Львівська міська рада та Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради.

Львівська міська рада вважає рішення незаконним та необґрунтованим, таким що порушує її законні права та інтереси, винесеним з порушенням норм матеріального права. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Посилається на доводи позовної заяви.Вказує, що ЗАТ «Львівська фабрика заготівельна» та ТзОВ «Берегиня» ніколи не були власниками спірного об`єкта нерухомого майна, а лише орендували ці приміщення в Управління комунального майна м. Львова, що підтверджується договорами оренди. Зазначає, що додатком №1 до ухвали XII сесії Львівської обласної ради народних депутатів 1-го скликання №288 від 12 травня 1993 року, затверджено перелік об`єктів, які передані до комунальної власності районів та міст обласного підпорядкування. Відповідно до цього переліку до комунальної власності м. Львова передано Фабрику заготівельну, яка з-поміж інших приміщень використовувала і приміщення на АДРЕСА_1 . Стверджує, що дана будівля побудована у 1920 році. Згідно ухвали Львівської міської ради №243 від 27 травня 1999 року «Про питання управління майном міської комунальної власності» до міської комунальної власності належать об`єкти нерухомого майна, побудовані до 1939 року, розміщені на території м. Львова, і передавались в різний час міськвиконкомом чи райвиконкомами в користування або на баланс підприємств, установ, організацій. Поверхові плани на вказані нежитлові приміщення та заява ТзОВ «Берегиня» на виготовлення нового технічного паспорта знаходяться в інвентаризаційній справі на будинок на АДРЕСА_1 . Зазначає, що в інвентаризаційній справі знаходиться план цієї будівлі від 20 листопада 1949 року. Матеріали технічної інвентаризації об`єкта не містять відомостей про те, що будівля на АДРЕСА_1 була зруйнована, а на її місці збудована нова будівля (спірна). 

Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову Львівської міської ради. Посилається на доводи позовної заяви та мотиви апеляційної скарги позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг; колегія суддів вважає, що апеляційні скарги належить відхилити.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Встановлено, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 21 вересня 2010 рок, на підставі рішення Господарського суду Львівської області від 17 серпня 2010 року право приватної власності на нежитлові приміщення на АДРЕСА_1 загальною площею 885,8 кв.м зареєстровано за ТзОВ «Берегиня», яке є правонаступником ЗАТ «Львівська фабрика заготівельна».

З договорів купівлі-продажу від 9 листопада 2010 року №1602 та 17 листопада 2010 року №1690 вбачається, що ТзОВ «Берегиня» відчужило спірні приміщення по Ѕ частині на користь ТзОВ «Оптимальні технології».

30 грудня 2010 року ТзОВ «Оптимальні технології» відчужило спірні приміщення ТзОВ «В`язь». 

25 січня 2010 року та 26 січня 2011 року ТзОВ «В`язь» відчужило ці приміщення ОСОБА_5 .

На підставі договору купівлі-продажу від 22 березня 2017 року №770, посвідченого приватним нотаріусом Юріяком М.І., ОСОБА_5 відчужила Ѕ частину спірних приміщень ОСОБА_4 . Право власності на спірні приміщення зареєстроване по Ѕ частині за відповідачами.

Господарським судом Львівської області 17 серпня 2010 року розглянуто справу за позовом ТзОВ «Берегиня» до Львівської міської ради, з участю третьої особи: ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експортної оцінки», про визнання за ТзОВ «Берегиня» права власності на нежитлові приміщення в будинку АДРЕСА_1 , відповідно до даних технічного паспорту, виданого ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 19 лютого 2010 року на загальну площу 885,8 кв. м з індексами приміщень: підвал - 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, І; 1-й поверх - 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16, III, IV, VI; 2-й поверх -18, 19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, Х, Х І; 3-й поверх - 28, 29, 30, 31, 32, 33, 34, 35, Х, Х І, Х ІІ, Х IV, X VII, мезонін - 36 та горище; зобов`язання ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експортної оцінки» зареєструвати за позивачем право власності на ці приміщення та видати Витяг про реєстрацію права власності на приміщення.

Рішенням суду визнано за ТзОВ «Берегиня» право власності на вказані нежитлові приміщення в будинку АДРЕСА_1 . Вимоги позивача в частині зобов`язання ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» зареєструвати за ТзОВ «Берегиня» право власності на нежитлові приміщення в будинку АДРЕСА_1 , відповідно до даних технічного паспорту та горище та видати витяг про реєстрацію права власності на дане приміщення, залишено без розгляду відповідно до п. 5 частини першої статті 81 ГПК України.

Встановлено, що між Орендним підприємством «Львівська фабрика заготівельна» та Акціонерною науково-технологічною фірмою «Агротехнопарк-Броди» укладено договір капітального будівництва від 12 лютого 1992 року, за умовами якого ОП «Львівська фабрика заготівельна» виступило замовником, а АНТФ «Агротехнопарк-Броди» - виконавцем будівельних робіт щодо спорудження нежитлових приміщень між будинками 1 і АДРЕСА_1 .

Правонаступником ОП «Львівська фабрика заготівельна» стало ЗАТ «Львівська фабрика заготівельна».

ЗАТ «Львівська фабрика заготівельна», в наступному було перетворено в ТзОВ «Берегиня», про що зазначено в п. 1.1 Статуту, який зареєстровано 10 вересня 2007 року (реєстраційний № 10027322161), що підтверджується Статутом ТзОВ «Берегиня», Витягом від Державного реєстратора Серії АВ № 447782, який видано станом на 12 серпня 2010 року, свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи Серії А01 № 201650.
Зміни та доповнення до Статуту ТзОВ «Берегиня» затверджені зборами учасників товариства 6 листопада 2002 року.
Відповідно до акту виконаних робіт від 24 березня 1993 року АНТФ «Агротехнопарк-Броди» виконала будівельні роботи.
Розпорядженням міської адміністрації Львівської міської ради народних депутатів від 12 травня 1993 року № 389-1 було надано дозвіл ОП «Львівська фабрика заготівельна» здати в експлуатацію завершені збудовані нежитлові приміщення, розміщені між будинками 1 і АДРЕСА_1 з одночасним присвоєнням номера 3а. Це розпорядження є обов`язковим до виконання на відповідній території.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 18 травня 2010 року встановлено, що ТзОВ «Берегиня» є правонаступником ОП «Львівська фабрика заготівельна» та ЗАТ «Львівська фабрика заготівельна». Згідно акту виконаних робіт від 24 березня 1993 року видано згадане розпорядження, яким надано дозвіл ОП «Львівська фабрика заготівельна» здати в експлуатацію вказані завершені збудовані нежитлові приміщення.
На підставі рішення Господарського суду Львівської області від 17 серпня 2010 року ТзОВ «Берегиня» стало власником спірних приміщень.
Законність описаного набуття права власності на нежитлові приміщення площею 885,8 кв.м на АДРЕСА_1 було предметом перевірки в межах кримінального провадження №42014140030000022 від 20 березня 2014 року за ознаками злочину, передбаченого ч.5 ст.191 КК України.
Постановою слідчого СВ ЛМУ ГУ МВС України від 30 червня 2015 року кримінальне провадження закрито за відсутністю складу злочину. У постанові зазначено, що не встановлено, що спірні приміщення належать Львівській міській раді, так як правовстановлюючі документи на будівлю на АДРЕСА_1 чи на окремі нежитлові приміщення у цій будівлі, які б могли підтвердити приналежність таких територіальній громаді м. Львова та визначити індивідуальні ознаки таких об`єктів нерухомого майна, у Львівській міській раді та її структурних підрозділах відсутні.
Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов`язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі, коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України.
Відповідно до ч.1 ст. 388 цього Кодексу власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч. 1 ст. 388 ЦК України.
Судом встановлено, що відповідачі на законній підставі придбали спірне майно. Право власності на таке вони зареєстрували у визначеному законом порядку у компетентних органах.
Позивачем не надано доказів того, що він є власником спірного майна, реєстрація його права власності відсутня.
На підставі аналізу наявних у справі доказів суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про правомірність набуття ТОВ «Берегиня» майнових прав на нежитлові приміщення площею 885,8 кв.м на АДРЕСА_1 .
Згідно із ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_4 згідно договорів купівлі-продажу від 25, 26 січня 2011 року та 22 березня 2017 року придбали по Ѕ частині нежитлових приміщень на АДРЕСА_1 .
Договори купівлі-продажу, на підставі яких відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_4 набули право власності на ці приміщення, є чинними, не визнані фіктивними, право власності у встановленому законом порядку зареєстровано за відповідачами.
Згідно із ст. 328 ЦК України при вирішенні питання про правомірність набуття права власності повинно враховуватись, що таке право набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ст. 387 цього Кодексу особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідачів.
Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.
До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця).
Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження.
Власник має право спростувати заперечення набувача про його добросовісність, довівши, що під час вчинення правочину набувач повинен був засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна.
Статтею 388 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з його волі. 
Власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.
Згідно із ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. 
Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. 
Суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідачі придбали спірне нерухоме майно на законних підставах, матеріали справи не містять відомостей про неправомірність володіння приміщеннями ТзОВ «Берегиня». ТзОВ «Берегиня» мало право на його відчуження, оскільки правомірно володіло цим майном. Жоден з правочинів про перехід права власності на спірне майно не визнаний судом недійсним чи нікчемним, право власності було зареєстровано у відповідності до законодавства, діючого на момент виникнення правовідносин.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.
Судом правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду. Підстави для скасування рішення суду відсутні.
Керуючись: ч. 9 ст. 158, ст. 367, п. 1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-
п о с т а н о в и в:
       
Апеляційні скарги Львівської міської ради та Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 3 лютого 2021 року залишити без змін.

Скасувати застосовані постановою Львівського апеляційного суду від 26 січня 2021 року заходи забезпечення позову у виді заборони ОСОБА_5 та ОСОБА_4 вчиняти будь-які дії щодо відчуження нежитлових приміщень площею 885,8 кв.м на АДРЕСА_1 та реєстрації речових прав щодо цього об`єкта нерухомого майна.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 13 липня 2021 року.

Головуючий 

Судді