ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3908/21 Справа № 175/4123/16 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ребров С.О. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2021 року        Дніпровський Апеляційний суд у складі:                  головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
               суддів        - Деркач Н.М., Пищиди М.М., 
               за участю секретаря – Піменової М.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Любимівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, треті особи — Управління Держгеокадастру у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області, ДП “Центр державного земельного кадастру”, про визнання недійсним рішення сільської ради та визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 липня 2017 року , - 

В С Т А Н О В И В:

20 жовтня 2016 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 і Любимівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Управління Держгеокадастру у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області, Державне підприємство «Центр державного земельного кадастру», який у липні 2017 року уточнила, і остаточно просила визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий ОСОБА_2 .
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що житловий будинок АДРЕСА_1  належав її батькам – матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та батькові – ОСОБА_4 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2013 року визнано за нею право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці площею 0,15 га.
У квітні 2014 року вона звернулась до Любимівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області із заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки у приватну власність.
Рішенням Любимівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області 29 сесії 6 скликання від 20 червня 2014 року їй надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку на АДРЕСА_1 .
Власником суміжної земельної ділянки площею 0,13 га на АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 .
У процесі виготовлення проекту землеустрою виготовлений план встановлення меж земельної ділянки. Із суміжними землекористувачами, зокрема, із ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , межі земельної ділянки погоджені, однак ОСОБА_2 від погодження меж відмовилась, у зв`язку з чим рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2015 року визнано неправомірною відмову ОСОБА_2 у погоджені меж та визнано право позивача на приватизацію земельної ділянки на АДРЕСА_1 без підпису суміжного землекористувача – ОСОБА_2 .
У подальшому після виготовлення проекту землеустрою вона звернулась із заявою про внесення відомостей до Державного земельного кадастру, але державним кадастровим реєстратором Управління Держгеокадастру у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області 18 квітня 2016 року прийнято рішення, яким відмовлено їй у внесенні відомостей у зв`язку з перетином цієї земельної ділянки із земельною ділянкою відповідача.
Після відмови вона звернулась до Державного підприємства Дніпропетровської філії Центру Державного земельного кадастру і при додатковій перевірці документів встановлено помилки при приватизації земельної ділянки ОСОБА_2 у 2009 році, у зв`язку з цим остання запрошувалась для внесення змін у її технічну документацію, але від вчинення таких дій ОСОБА_2 також відмовилась.
03 червня 2016 року державним кадастровим реєстратором Управління Держгеокадастру у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області їй повторно відмовлено у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру з тих же підстав.
Таким чином, вказані обставини свідчать про позбавлення її права приватизувати земельну ділянку у зв`язку з помилками при виготовленні технічної документації, допущеними при приватизації земельної ділянки ОСОБА_2 , які остання не бажає усунути.
З урахуванням уточнених у травні 2017 року позовних вимог, ОСОБА_1 просила поновити строк звернення до суду, визнавши причини його пропуску поважними, та визнати недійсним державний акт на право власності на земельну площею 0,13 га на АДРЕСА_1 , виданий ОСОБА_2 (том 1 а.с.3-6,104-108)

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 липня 2017 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 6 серпня 2018 року про виправлення описки, у задоволенні позову відмовлено (том 1 а.с.170-171, том 2 а.с. 38).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення позовних вимог у повному обсязі (том 1 а.с.179-184).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 7 грудня 2018 року рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 липня 2017 року скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у позові з інших правових підстав (том 2 а.с.102-108).

Постановою Верховного Суду від 19 лютого 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 грудня 2018 року скасовано. Справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (том 2 а.с. 1164-169).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, з урахуванням Постанови Верховного Суду від 19 лютого 2020 року, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково. 

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2013 року ОСОБА_1 належить успадкований нею житловий будинок АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 0,15 га.
Вказаний житловий будинок належав батькам позивача – матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та батькові ОСОБА_4 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Також судами встановлено, що ОСОБА_2 на підставі рішення Любимівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 29 листопада 1995 року видано державний акт серії ЯИ № 073964 на право власності на земельну ділянку площею 0,13 га на АДРЕСА_1 .

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив зі спливу позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі.

Проте погодитися з таким висновком суду, колегія суддів не може. 
Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ст.267 ЦК України).
Визначення моменту початку відліку позовної давності міститься у ст.261 ЦК України.
Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, за загальним правилом, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що у випадку пред`явлення позову особою, право якої порушене, відлік позовної давності обчислюється з моменту коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.
З матеріалів справи вбачається, що на підставі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2013 року ОСОБА_1 на праві власності в порядку спадкування належить домоволодіння АДРЕСА_1 .
Про перетин земельної ділянки, яку ОСОБА_1 бажає приватизувати, з іншою земельною ділянкою ОСОБА_2 , позивач дізналася 18 квітня 2016 року, коли на підставі наявного перетину земельних ділянок державний кадастровий реєстратор прийняв рішення №РВ-1200315002016 про відмову внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру. 20 жовтня 2016 року позивач звернулася до суду з даним позовом в межах трирічного строку, передбаченого ст.257 ЦК України.
Таким чином, висновок суду першої інстанції про пропуск позивачем строку звернення до суду не відповідає матеріалам справи, встановленим у справі обставинам та нормам матеріального права, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції. 
Розглядаючи справу по суті позовних вимог, апеляційний суд виходить з наступного. 
Згідно зі статтею 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Статтею 125 Земельного кодексу України (далі – ЗК України) передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Відповідно до частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Згідно із частинами другою та третьою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.
Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 посилалась на те, що державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,13 га на АДРЕСА_1 виданий ОСОБА_2 без рішення органу місцевого самоврядування, що не відповідає вимогам закону.
На підтвердження своїх позовних вимог позивач надала лист Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області (архівний відділ) від 25 квітня 2017 року, в якому зазначено, що в додатку до рішення 5 сесії XXII скликання Любимівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 29 листопада 1995 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність» ОСОБА_2 не значиться.
Також позивачем надано архівну копію рішення 5 сесії XXII скликання Любимівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 29 листопада 1995 року, за яким земельна ділянка площею 0,13 га у с. Любимівка передана ОСОБА_7 , а не ОСОБА_2 .

Скасовуючи постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 грудня 2018 року у даній справі, Верховний Суд зазначив, що апеляційний суд, як на підставу для відмови у задоволенні позову, посилався на копію витягу з рішення Любимівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 29 листопада 1995 року, яка належним чином не засвідчена, і відповідність якої оригіналу заперечувала позивач.
При повторному перегляді справи в апеляційній інстанції, судом витребувано з архівного відділу Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області належним чином завірену копію Рішення 5 сесії 22 скликання Любимівської сільської ради від 29 листопада 1995 року, “Про передачу земельних ділянок в приватну власність та постійне користування” та додаток до нього, а також з Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області (відділ у Дніпропетровському районі) належним чином завірену копію Рішення 5 сесії 22 скликання Любимівської сільської ради від 29 листопада 1995 року, “Про передачу земельних ділянок в приватну власність та постійне користування” та додаток до нього, на підставі якого було приватизовано земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 .
На виконання ухвали Дніпровського апеляційного суду від 07 липня 2021 року надані вказані документи, завірені належним чином. 
Судом встановлено, що відповідачу ОСОБА_2 згідно рішення Любимівської сільської ради народних депутатів Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 29 листопада 1995 року передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку площею 0,13 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських та побутових споруд в АДРЕСА_2 .
На підставі вказаного рішення 08 грудня 2009 року ОСОБА_2 видано державний акт серії ЯИ№073964 на право власності на вказану земельну ділянку (том1 а.с.85).

Колегією суддів встановлено, що відповідачем ОСОБА_2 при оформленні права власності на земельну ділянку дотримано всі вимоги земельного законодавства, які діяла на той час, рішення державного кадастрового реєстратора від 18 квітня 2016 року не є належним доказом реального перетину спірних земельних ділянок та не дає підстав для висновку про незаконність набуття ОСОБА_2 права власності на землю згідно державного акта серії ЯИ№073964.

Крім того, звертаючись з позовом та під час розгляду справи позивач неодноразово зазначала, що межі між земельними ділянками АДРЕСА_2 та АДРЕСА_2 були встановлені на протязі тривалого часу між її батьками та відповідачкою, існували більше 40 років та спорів щодо межі ніколи не виникало.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК України).
Відповідно до ч.1 ст.152 ЗК України (в редакції від 02 липня 2009 року) власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Згідно ч.1 ст.155 ЗК України (в редакції від 02 липня 2009 року) У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
Системний аналіз наведених вище положень частини першої статті 15 ЦК України, частини другої статті 152, статті 155 ЗК України та роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року №7 свідчить про те, що вирішуючи питання про недійсність рішення органу місцевого самоврядування та правовстановлюючого документа на право власності на земельну ділянку, суд має встановити дотримання вимог законодавства щодо відведення земельної ділянки та факт порушення таким актом прав особи, яка звернулася до суду за захистом порушених прав.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що позивач не надала належних та допустимих доказів порушення відповідачем ОСОБА_2 її прав та норм земельного законодавства, що є її процесуальним обов`язком згідно ст.81 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги, що державний акт про право власності на землю був виданий без рішення органу місцевого самоврядування спростовуються матеріалами справи, так у спірному державному акті (том 1 а.с.85) зазначено, що земельна ділянка належить ОСОБА_2 на підставі рішення сесії Любимівської сільської ради від 29 листопада 1995 року, копія рішення завірена належним чином міститься в матеріалах справи. 

Колегія суддів наголошує на тому, що визнавати недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку на ім`я ОСОБА_2 правових підстав немає.

З урахуванням наведеного, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду постановлене без дотримання зазначених вище вимог законодавства, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись ст. 259, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 липня 2017 року - скасувати.
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Любимівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровсбкої області, треті особи - Управління Держгеокадастру у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області, ДП “Центр державного земельного кадастру”, про визнання недійсним рішення сільської ради та визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судді: