ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"17" серпня 2021 р.           Справа№ 910/2956/21
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Зубець  Л.П.
суддів:            Мартюк  А.І. 
          Алданової  С.О. 
 
секретар судового засідання: Пастернак О.С.

за участю представників учасників справи згідно з протоколом судового засідання від 17.08.2021 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою відповідальністю "Белнафтогаз"

на рішення          Господарського суду міста Києва 
від                               21.05.2021 
у справі                    №910/2956/21 (суддя - Смирнова Ю.М.)

за позовом          Товариства з обмеженою відповідальністю 
"Торгівельна група "Доломіт"
до                    Товариства з обмеженою відповідальністю "Белнафтогаз"
про                    стягнення 466 959, 90 грн

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Торгівельна група "Доломіт" (надалі - позивач, ТОВ "ТГ "Доломіт") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Белнафтогаз" (надалі - відповідач, ТОВ "Белнафтогаз") про стягнення грошових коштів у розмірі 466 959, 90 грн.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач не виконав належним чином взяті на себе зобов`язання за договором на відпуск паливно-мастильних матеріалів (ПММ) №ДГ-0005921 від 02.07.2019 (надалі - Договір), зокрема, в порушення умов Договору відповідач не здійснив зобов`язання щодо поставки товару у визначений цим правочином строк.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.05.2021 у справі №910/2956/21 позов задоволено частково.
Присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача               466 498, 10 грн попередньої оплати та судовий збір у розмірі 6 997, 47 грн.
В іншій частині позову відмовлено.
Рішення місцевого господарського суду ґрунтується на тому, що матеріалами справи підтверджено факт виконання позивачем, як покупцем за Договором, свого обов`язку з перерахування відповідачу, як постачальнику, попередньої оплати за товар на суму 5 363 950, 00 грн. При цьому, наявні видаткові накладні свідчать про поставку відповідачем товару на суму           4 897 451, 90 грн.
Вимога позивача про повернення грошових коштів за непоставлений товар залишена відповідачем без виконання. Відсутність дій відповідача щодо поставки товару, надає позивачу право на "законне очікування", що йому будуть повернуті кошти попередньої оплати. Не повернення відповідачем цих коштів прирівнюється до порушення права на мирне володіння майном.
Відтак, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача попередньої оплати за непоставлений товар є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню, за розрахунком суду, оскільки розрахунок позивача містить арифметичні помилки.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач (скаржник) звернувся до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 21.05.2021 у справі №910/2956/21 повністю та прийняти нове рішення, яким частково задовольнити позовні вимоги, стягнувши з відповідача на користь позивача 62 263, 67 грн попередньої оплати. Судові витрати покласти на позивача. 
Окрім того, у тексті апеляційної скарги викладені наступні клопотання:
- про поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, з обґрунтуванням причин пропуску;
- про розгляд апеляційної скарги із викликом сторін;
- про зупинення дії оскаржуваного рішення;
- про прийняття нових доказів. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення прийняте при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, а також наявна невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. Відтак, судове рішення ухвалено із порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що виконання відповідачем свого обов`язку щодо поставки паливно-мастильних матеріалів (ПММ) відбулося у момент фактичного їх відпуску, за допомогою смарт-картки грошової, наданої постачальником покупцю. Підтвердженням виконання договірних зобов`язань постачальника щодо поставки ПММ покупцю є не тільки видаткові накладні а ще й інформація, яка міститься в інформаційно-аналітичному програмному комплексі TОB "Белнафтогаз", згідно із якого вбачається, що ТОВ "ТГ "Доломіт" за період з 16.07.2019 - по 20.05.2020 фактично отримало у мережі автозаправних станцій, що працюють під ТМ "БРСМ Нафта" 290 372, 070 л пального на суму                   5 479 279, 90 грн, повернуто пального 7 160, 37 л на суму 109 612, 02 грн. Відтак, фактичний борг по Договору, який визнає скаржник, станом на момент подання позовної заяви становить лише 62 263, 67 грн. Розбіжності із даними щодо суми заборгованості викликані не поверненням покупцем видаткової накладної №РН-0052585 від 29.05.2020 на суму 404 234, 45 грн. Позивач навмисно не повернув відповідачу вищезазначену видаткову накладну, оскільки на думку скаржника планував шляхом введення суду в оману, безпідставно стягнути грошові кошти.
Скаржник звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що з причин, що об`єктивно не залежали від нього, не мав можливості подати докази на підтвердження своїх заперечень проти позову, а тому вважає, що в силу ст. 269 ГПК України суд має переглянути справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевірити законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Враховуючи наведене, скаржник просить суд дослідити і дати оцінку наступним новим доказам:
- переписка в месенджері Viber з директором ТОВ "ТГ "Доломіт" Булімою Е.С.;
- електронні листи директора ТОВ "ТГ "Доломіт" Буліми Е.С., відправлених з адреси bulima-erik@mail.ru із вкладенням;
- інформація "Обіг по карткам "БРСМ" по клієнту ТОВ "ТГ "Доломіт" за період з 16.07.2019 - по 26.05.2020;
- лист ТОВ "Белнафтогаз" від 01.06.2021;
- лист за підписом директора ТОВ "ТГ "Доломіт" Буліми Е.С. і засвідчений печаткою ТОВ "ТГ "Доломіт" №20/05/1 від 20.05.2020;
- реєстр податкових накладних ТОВ "Белнафтогаз" по контрагенту ТОВ "ТГ "Доломіт";
- податкові накладні ТОВ "Белнафтогаз" по контрагенту ТОВ "ТГ "Доломіт".
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.06.2021 апеляційну скаргу ТОВ "Белнафтогаз" передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючої судді (судді-доповідача) - Зубець Л.П., суддів: Мартюк А.І., Алданова С.О. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.06.2021 клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку задоволено, поновлено скаржнику пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження судового рішення. Відкрито апеляційне провадження у справі №910/2956/21 за апеляційною скаргою ТОВ "Белнафтогаз" на рішення Господарського суду міста Києва від 21.05.2021, апеляційну скаргу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 17.08.2021.
Роз`яснено учасникам справи право та встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, пояснень, заяв та клопотань до суду апеляційної інстанції.
Водночас зазначеною вище ухвалою, зупинено дію оскаржуваного рішення до винесення судом апеляційної інстанції судового акта за результатами розгляду цієї справи.
Позивач у порядку ст. 263 Господарського процесуального кодексу України своїм правом не скористався, відзив на апеляційну скаргу до Північного апеляційного господарського суду не подав.
09.07.2021 через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшло клопотання про залучення до матеріалів справи засвідченої копії додаткової угоди від 28.05.2021 до Договору про надання правової допомоги від 25.05.2021.
У судове засідання 17.08.2021 з`явився представник відповідача. Позивач представників не направив, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.
Відповідно до ч.ч. 12, 13 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Якщо суд апеляційної інстанції визнав обов`язковою участь у судовому засіданні учасників справи, а вони не прибули, суд апеляційної інстанції може відкласти апеляційний розгляд справи.
При цьому, положеннями вказаної статті передбачено право, а не обов`язок суду відкласти апеляційний розгляд справи. За висновками суду неявка представника позивача не перешкоджає розгляду апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами.
Судова колегія вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли представники сторін чи інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак, неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи. 
В силу приписів статті 2 Господарського процесуального кодексу України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Одним із основних принципів (засад) господарського судочинства є, зокрема, розумність строків розгляду справи.
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним вважається строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.
Судом також враховано, що в силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті шостої даної Конвенції (§ 66, § 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).
Колегія суддів звертає увагу на те, що вжиття заходів для прискорення процедури розгляду є обов`язком не тільки для держави, а й усіх осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" (Case of Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain) (заява № 11681/85) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Враховуючи те, що в матеріалах справи мають місце докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представника позивача.
Так, у судовому засіданні 17.08.2021 представник відповідача підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив суд оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове судове рішення, яким позов задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача            62 263, 67 грн попередньої оплати.
Заслухавши пояснення представника відповідача, суд апеляційної інстанції вирішив долучені до апеляційної скарги додаткові докази, які не були предметом дослідження в суді першої інстанції не приймати до уваги, з огляду на наступне.
Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься й у ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України.
Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилаться як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.
Отже, за загальним правилом, обов`язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Обов`язок доказування тих або інших обставин справи визначається предметом спору.
Положеннями ст. 80 Господарського процесуального кодексу України чітко врегульовано порядок та строки подання доказів учасниками справи, зокрема, відповідно до ч. 3 цієї статті відповідач повинен подати докази разом з поданням відзиву.
За змістом ч. 4 згаданої статті, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Відповідно до ч. 5 цієї статті у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.
Отже, за змістом названих норм всі докази, які підтверджують доводи мають бути подані стороною одночасно з такою заявою, а неможливість подання доказів у цей строк повинна бути письмово доведена учасником справи до суду та належним чином обґрунтована.
Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на, які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи, надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Із правового контексту вищенаведеної норми слідує, що за загальним правилом апеляційний господарський суд переглядає справу за наявними у справі доказами, тобто тими доказами, що були зібрані, місцевим господарським судом, піддані оцінці і за результатами оцінки покладені в основу рішення цього суду або відхилені судом. Водночас, суд переглядає справу також і за додатково поданими апеляційному суду доказами. Однак, подання сторонами додаткових доказів апеляційному суду обмежено.
Додаткові докази приймаються судом, якщо особа, яка подає докази обґрунтує неможливість подання цих доказів місцевому господарському суду під час розгляду справи у першій інстанції. Обґрунтовуючи неможливість подання доказів суду першої інстанції, особа, яка бажає подати нові докази; має довести обставини, що об`єктивно перешкоджали їй подати ці докази місцевому господарському суду. Обмеження права на подання доказів в суд апеляційної інстанції покликано активізувати змагальний процес в суді першої інстанції. Його можливо розглядати як своєрідну процесуальну санкцію за невиконання особою, що бере участь у справі, своїх обов`язків по доказуванню в суді першої інстанції.
На думку колегії суддів долучені до апеляційної скарги документи, подані без належного обґрунтування поважності причин неможливості подання їх до суду першої інстанції, відтак не приймаються до розгляду при перегляді оскаржуваного рішення.
Таким чином, користуючись правами суду першої інстанції в межах повноважень, наданих апеляційному господарському суду процесуальним законом, Північним апеляційним господарським судом, з метою здійснення апеляційного перегляду та дотримання принципів справедливості й балансу інтересів, були досліджені документи на підтвердження доводів, подані під час розгляду справи у суді першої інстанції.
Як зазначалось вище, згідно із ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
У судовому засіданні 17.08.2021 оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.
Як встановлено місцевим господарським судом та перевірено судом апеляційної інстанції, 02.07.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Торгівельна група "Доломіт" (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Белнафтогаз" (постачальник) було укладено договір на відпуск паливно-мастильних матеріалів (ПММ) №ДГ-0005921 (Договір) відповідно до умов якого постачальник зобов`язується організовувати та забезпечувати заправку паливно-мастильними матеріалами автотранспорту покупця, а покупець зобов`язується приймати та оплачувати відпущені паливно-мастильні матеріали (надалі іменуються "ПММ"). Відпуск ПММ здійснюється у мережі автозаправних станцій постачальника (надалі іменується - мережа АЗС). Мережа АЗС - автозаправні станції, що працюють під ТМ "БРСМ Нафта", на яких покупець має право отримати ПММ відповідно до умов цього договору. З інформацією про перелік А3С покупець може ознайомитися в мережі інтернет на сайті: www.brsm-nafta.com, асортимент, кількість (обсяг), ціна за відповідну одиницю виміру ПММ визначаються в рахунку-фактурі. У вартість ПММ за даним договором включена вартість послуг зі зберігання та відпуску ПММ на АЗС (п.п.1.1, 1.2, 1.3, 1.5 Договору).
Розрахунки та відпуск пального за талонами: покупець оплачує постачальникові вартість ПММ в асортименті, кількості та за ціною згідно з виставленим рахунком-фактурою протягом 1 (одного) календарного дня з моменту виставлення рахунку-фактури. Ціна ПММ зазначена у рахунку-фактурі є остаточною, при цьому виставлений рахунок-фактура є офертою, а акцептом вважається його оплата. Вартість оплачених ПММ не змінюється. ПММ відпускаються у кількості та за ціною відповідно до оплаченого рахунку-фактури. У разі прострочення строку оплати рахунку-фактури ціна на ПММ визначається за поточними цінами, діючими на день оплати. Розрахунок здійснюється у безготівковому вигляді шляхом банківського переказу грошових коштів на рахунок постачальника. Постачальник на підтвердження свого обов`язку, що випливає з цього договору, видає безоплатно покупцеві бланки-дозволи відповідного номіналу, марки на всю кількість оплачених ПММ згідно з рахунком-фактурою. Бланки-дозволи, у розумінні цього договору, є разовими та мають строк дії (строк дії бланку-дозволу зазначається на зворотній стороні бланку-дозволу). Бланки-дозволи після отримання ПММ за цим договором вважаються погашеними та, відповідно, є недійсними. Після закінчення строку дії бланки-дозволи вважаються недійсними, не приймаються в мережі АЗС постачальника. При цьому, постачальник залишає за собою право після закінчення строку дії бланків-дозволів, на підставі накладної на повернення, замінити такі бланки-дозволи на діючі, з перерахунком вартості ПММ за цінами, діючими на день такого обміну. Під час видачі бланків-дозволів постачальник видає покупцю видаткову накладну. В день перерахування покупцем на банківський рахунок постачання відповідної суми попередньої оплати за ПММ постачальник видає покупцю податкову накладну на суму переплати. Право власності на ПММ переходить до покупця в момент відпуску ПММ покупцю на АЗС на підставі бланків-дозволів (талонів) (п.п.2.1, 2.1.1, 2.1.2, 2.1.3, 2.1.4 Договору).
Розрахунки та відпуск пального за електронною паливною карткою (смарт-картка) -літрова. Покупець оплачує постачальникові вартість ПММ в асортименті, кількості та за ціною згідно з виставленим рахунком-фактурою протягом 1 (одного) календарного дня з моменту виставлення рахунку-фактури. Ціна ПММ зазначена у рахунку-фактурі є остаточною, при цьому виставлений рахунок-фактура є офертою, а акцептом вважається його оплата. Вартість оплачених ПММ не змінюється. ПММ відпускаються у кількості та за ціною відповідно до оплаченого рахунку-фактури. У разі прострочення строку оплати рахунку-фактури ціна на ПММ визначається за поточними цінами діючими на день оплати. Розрахунок здійснюється у безготівковому вигляді шляхом банківського переказу грошових коштів на рахунок постачальника. Постачальник на підтвердження свого обов`язку, що випливає з цього договору, видає безоплатно покупцеві в користування електронну паливну картку (смарт-картку) літрову, на умовний рахунок якої зараховуються попередньо оплачені ПММ відповідного номіналу, марки, на всю кількість оплачених ПММ згідно з рахунком-фактурою. ПММ, зараховані на смарт-картку літрову можуть бути використані покупцем протягом року з моменту її поповнення, що вказано у видатковій накладній. Після закінчення строку використання ПММ, зарахованих на смарт-картку літрову, постачальник залишає за собою право перерахувати залишок невикористаних ПММ по ціні на день перерахунку. Смарт-картка літрова, надана покупцю в користування, має свій серійний номер і ПІН-код та є дійсною упродовж строку дії даного договору. Покупець за бажанням може отримати декілька смарт-карток. Смарт-картки передаються покупцю у кількості, згідно з домовленістю сторін, за актом приймання-передачі, який є невід`ємною частиною цього договору. Подальше поповнення смарт-карток літрових здійснюється шляхом поповнення попередньо оплачених ПММ відповідного номіналу, марки, на всю кількість оплачених ПММ згідно з рахунком- фактурою з розподілом на відповідні смарт-картки. Постачальник видає покупцю видаткову та податкову накладну по даті оплати відповідної кількості, виду та марки ПММ. Право власності на ПММ переходить до покупця в момент відпуску ПММ покупцю на АЗС на підставі електронних паливних карток (смарт-карток) літрових (п.п.2.2.1, 2.2.2, 2.2.4, 2.2.5 Договору).
Відповідно до п.п. 6.1, 6.2 Договору цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін. Строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п.6.1 цього договору та закінчується 31.12.2020. У разі, якщо жодна зі сторін не заявить про його припинення за один місяць до закінчення строку його дії, договір вважається пролонгованим на кожен наступний календарний рік на тих самих умовах.
На виконання умов укладеного між сторонами правочину позивачем було сплачено відповідачу 5 363 950, 00 грн, що підтверджується виписками банку з рахунку позивача за період з 10.07.2019 по 14.05.2020, копії яких наявні в матеріалах справи.
В свою чергу, відповідачем було поставлено позивачу товар на загальну суму 4 897 451, 90 грн, що підтверджується підписаними та скріпленими печатками сторін видатковими накладними №РН-0054761 від 31.07.2019 на суму 171 011, 52 грн, №РН-0082682 від 30.09.2019 на суму 289 180, 65 грн, №РН-0078870 від 04.10.2019 на суму 123 950, 00 грн, №РН-0093180 від 31.10.2019 на суму 402 322, 16 грн, №РН-0104908 від 29.11.2019 на суму 370 356, 33 грн, №РН-0114683 від 28.12.2019 на суму 544 701, 27 грн, №РН-0008845 від 31.01.2020 на суму 64 2175, 35 грн, №РН-0018759 від 28.02.2020 на суму 556 896, 68 грн, №РН-0030664 від 31.03.2020 на суму 873 551, 73 грн, №РН-0041622 від 30.04.2020 на суму 923 306, 21 грн.
27.11.2020 позивачем направлено на адресу відповідача лист щодо припинення договірних відносин за Договором з 31.12.2020 без подальшої пролонгації, про поставку товару на суму 466 959, 90 грн у строк до закінчення строку дії зазначеного правочину або повернення зазначених коштів позивачу.
Вказаний лист відповідач отримав 09.12.2020, що підтверджується повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення №0209077204098.
Як стверджує ТОВ "Торгівельна група "Доломіт" у позовній заяві, відповіді на вказаний лист відповідач не надав, грошові кошти у розмірі 466 959, 90 грн на вимогу позивача не повернув, у зв`язку з чим останній звернувся до суду з відповідним позовом.
Суд першої інстанції враховуючи положення норм чинного законодавства України, приймаючи до уваги встановлені фактичні обставини справи, керуючись принципами розумності та справедливості, дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.
Здійснивши перевірку правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає правомірними висновки суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для часткового задоволення заявлених позовних вимог, а твердження скаржника вважає безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.
Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.
Нормами ст. 173 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) встановлено, що господарським визначається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншими учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Згідно із ст. 174 ГК України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Приписами ч. 1 ст. 175 ГК України встановлено, що майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Матеріали справи свідчать про те, що між позивачем та відповідачем у справі виникли зобов`язання, які мають ознаки договору поставки, згідно якого в силу вимог ст. 712 ЦК України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
За правовою природою договір поставки є консенсуальним, двостороннім і оплатним. Як консенсуальний договір він вважається укладеним з моменту досягнення сторонами згоди щодо всіх істотних умов. Двосторонній характер договору поставки зумовлює взаємне виникнення у кожної сторони прав та обов`язків.
Як встановлено ч. 2 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Частиною першою статті 662 ЦК України визначено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.
Відповідно до ч. 1 ст. 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це.
Покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу (ч. 1 ст. 691 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.
Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця. 
Відтак, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.
Оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України є частиною національного законодавства України.
Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції" №475/97- ВР від 17.07.1997 ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Перший протокол та протоколи №2, 4, 7, 11 до Конвенції.
Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з справ людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, у справах "Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії" від 23.10.1991, "Федоренко проти України" від 01.06.2006 зазначив, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.
У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування щодо ефективного здійснення свого "права власності".
Статтю 1 Першого протоколу Конвенції можна застосовувати для захисту "правомірних (законних) очікувань" щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. 
Враховуючи наведене вище, місцевий господарський суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що відсутність дій відповідача щодо поставки товару, надає позивачу право на "законне очікування", що йому будуть повернуті кошти попередньої оплати. Не повернення відповідачем цих коштів прирівнюється до порушення права на мирне володіння майном (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Брумареску проти Румунії", "Пономарьов проти України", "Агрокомплекс проти України").
Статтями 525, 526 ЦК України унормовано, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається; зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що виконання позивачем, як покупцем, свого обов`язку з перерахування відповідачу, як постачальнику, попередньої оплати за товар у розмірі 5 363 950, 00 грн підтверджується належними та допустимими доказами у справі, а саме виписками банку з рахунку позивача.
В матеріалах справи наявні видаткові накладні, які свідчать про поставку відповідачем товару лише на суму 4 897 451, 90 грн.
27.11.2020 позивачем направлено на адресу відповідача лист щодо припинення договірних відносин за договором на відпуск паливно-мастильних матеріалів (ПММ) №ДГ-0005921 від 02.07.2019 з 31.12.2020 без подальшої пролонгації.
Водночас у вказаному листі позивач вимагав від відповідача здійснити поставку товару на суму 466 959, 90 грн у строк до закінчення строку дії зазначеного правочину або повернути зазначені кошти позивачу. Цей лист відповідач отримав 09.12.2020.
При цьому, на вимогу позивача про повернення грошових коштів за непоставлений товар відповідач попередню оплату коштів не повернув. Доказів протилежного матеріали справи не містять, а відповідачем суду не надано.
Отже, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду, що належних та допустимих доказів поставки товару на суму 466 498, 10 грн матеріали справи не містять.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що розрахунок позивача у позовній заяві, заявлений до стягнення, містить арифметичні помилки у зв`язку з невірним зазначенням суми поставленого товару за видатковою накладною №РН-0018759 від 28.02.2020, у звязку з чим обґрунтованими є позовні вимоги, за розрахунком суду саме в частині стягнення з відповідача 466 498, 10 грн попередньої оплати за непоставлений товар.
З урахуванням вищевикладеного, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо часткового задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача попередньої оплати за непоставлений товар.
Щодо посилання скаржника на те, що оскаржуване рішення прийняте без участі відповідача та той факт, що відповідач не отримував ухвалу місцевого господарського суду про відкриття провадження у справі, у зв`язку із чим був позбавлений можливості подати до суду відзив на позов.
Перш за все суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що матеріали справи містять наступні документи: накладна №0303800711528 від 15.12.2020, опис вкладення у цінний лист №0303800711528 та відповідним фіскальним чеком, які є належними доказами направлення позивачем на адресу відповідача копії позову та доданих до нього документів. Більш того, згідно інформації з офіційного сайту АТ "Укрпошта" відправлення за №0303800711528 було отримано адресатом 16.12.2020.
Також судом апеляційної інстанції встановлено, що ухвала Господарського суду міста Києва про відкриття провадження у справі від 23.03.2021 була направлена рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження ТОВ "Белнафтогаз", зазначену на веб-сайті Міністерства юстиції України в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: (01042, м. Київ, вул. Чигорина, 2).
Відповідно до статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Отже, оскільки ухвала суду направлялася відповідачу на зазначену в відомостях Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань адресу місцезнаходження (реєстрації) останнього, а матеріали справи не містять доказів повідомлення іншої адреси перебування відповідача, то керуючись приписами ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України колегія суддів дійшла висновку, що ухвала суду першої інстанції у даній справі є такою, що була вручена відповідачу.
Крім того, за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.
Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.
Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідач має доступ до судових рішень та мав можливість ознайомитись з ухвалою суду першої інстанції у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).
Відповідно до статті 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
Своїм правом на подання відзиву на позов відповідач у визначений строк відповідно до положень Господарського процесуального кодексу України не скористався.
Зважаючи на те, що відповідача було належним чином повідомлено про розгляд справи №910/2956/21, проте своїм правом на подання відзиву відповідач не скористався, місцевий господарський суд враховуючи обмеженість процесуального строку, дійшов правомірного висновку про можливість здійснити всебічний, повний та об`єктивний розгляд всіх обставин справи за наявними в матеріалах справи доказами.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. 
Відповідно до ст.ст. 76-77 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Відповідно до частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
За встановлених обставин, на думку колегії суддів, висновок місцевого суду про наявність правових підстав для часткового задоволення позову відповідає нормам чинного законодавства, фактичним обставинам справи і наявним у ній матеріалам.
Доводи апеляційної скарги не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції, відтак не можуть бути підставою для зміни чи скасування рішення місцевого господарського суду.
Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Згідно статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 21.05.2021 у справі №910/2956/21 прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків суду не спростовують, у зв`язку з чим оскаржуване рішення має бути залишеним без змін, а апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Белнафтогаз" - без задоволення.
Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, з огляду на відмову в задоволенні апеляційної скарги, на підставі статті 129 ГПК України, покладаються на скаржника.
Керуючись ст.ст. 255, 267-271, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Белнафтогаз" на рішення Господарського суду міста Києва від 21.05.2021 у справі №910/2956/21 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 21.05.2021 у справі №910/2956/21 залишити без змін.
3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за Товариством з обмеженою відповідальністю "Белнафтогаз".
4. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 21.05.2021 у справі №910/2956/21, зупинену ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.06.2021.
5. Матеріали справи №910/2956/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення, відповідно до ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

У зв`язку з перебуванням головуючої судді (судді доповідача) Зубець Л.П. на лікарняному, суддів Мартюк А.І., Алданової С.О. у відпустках, повний текст постанови складено та підписано - 20.09.2021. 

Головуючий суддя                                                            Л.П. Зубець 

Судді                                                                                А.І. Мартюк

                                                                                С.О. Алданова