ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 560/2991/20                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Аблов Є.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  21 липня 2021 року                                                                         м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді                                                                             Ганечко О.М.,
суддів                                                                                              Кузьменка В.В.,
                                                                                                    Василенка Я.М.,
за участі секретаря судового засідання                                        Біднячук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Громадської організації «Батьківська ініціатива міста Хмельницького» та ОСОБА_1   на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 лютого 2021 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 , Громадської організації «Батьківська ініціатива міста Хмельницького» до Національної комісії, що здійснює державне регулювання в сферах енергетики та комунальних послуг про визнання протиправним та скасування постанови,
                                                
                                             В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 та Громадська організація «Батьківська ініціатива міста Хмельницького» звернулись до суду з адміністративним позовом до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, в якому просили визнати протиправною та скасувати постанову Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 2080 від 07.10.2019 «Про затвердження Змін до деяких постанов НКРЕП».
В обґрунтування позовних вимог, позивачі зазначили про те, що прийняті спірною постановою правила по-перше, змушують споживачів двічі оплачувати житлово-комунальні послуги з розподілу та постачання природного газу, по-друге, змінено порядок формування тарифів таким чином, щоб плата за доставку газу визначалася не за фактичними обсягами споживання поточного періоду, а за спожитим за минулий рік. Тому, на думку позивачів, нарахування та сплата за доставку газу є неправомірною. Постачання та розподіл природного газу споживачу здійснюється відповідно до типового договору, затвердженого Національною комісією, що здійснює регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, однак, жодного договору, як зазначає позивач, він не укладав. Також, позивач посилається на перекладання відповідачем своїх витрат на споживачів та за рахунок споживачів здійснюється подвійна сплата доставки та постачання природного газу.
Натомість, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач вказав на те, що постанова від 07.10.2019 № 2080 «Про затвердження Змін до деяких постанов НКРЕП» прийнята Національною комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг з дотриманням вимог  Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг»,  Закону України «Про ринок електричної енергії», на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені  Конституцією  та законами України. Крім того, наголошено на тому, що з матеріалів справи неможливо встановити чиї саме права, свободи і інтереси порушує оскаржувана постанова, оскільки позивачами не надано доказів застосування до них її оскаржуваних положень.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 лютого 2021 р. у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивачі подали апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, при цьому, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи та порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору. 
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.05.2020 відкрито апеляційне провадження та призначено апеляційну скаргу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 07.07.2021.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 07.07.2021 у задоволенні клопотання ГО «Батьківська ініціатива міста Хмельницького» про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції відмовлено, призначено судове засідання на 21.07.2021.
          У судовому засіданні представник відповідача заперечувала проти задоволення вимог апеляційної скарги, просила залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.
          Апелянти у судове засідання не з`явились, будучи належним чином повідомленими про дату та час розгляду апеляційної скарги. До суду від ГО «Батьківська ініціатива міста Хмельницького» надійшла заява про розгляд справи без участі представника.
          У зв`язку з тим, що розгляд апеляційної скарги відкладався за для забезпечення можливості учасникам справи з`явитись у судове засідання, колегія суддів вважає за можливе продовжити строк  розгляду апеляційної скарги, згідно з нормами ч. 2 ст. 309 КАС України.
Заслухавши суддю доповідача, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 07.10.2019 Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг прийнято постанову № 2080 «Про затвердження Змін до деяких постанов НКРЕКП», якою, відповідно до статей 4, 40 та 41 Закону України «Про ринок природного газу» та статті 17 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг»:
1. Затверджено Зміни до Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2494 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06.11.2015 за       № 1379/27824.
2. Затверджено Зміни до Типового договору розподілу природного газу, затвердженого постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2498 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06.11.2015 за № 1384/27829.
3. Затверджено Зміни до Методики визначення та розрахунку тарифу на послуги розподілу природного газу, затвердженої постановою НКРЕКП від 25.02.2016 № 236 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 03.11.2016 за № 1434/29564.
Вважаючи вказану постанову протиправною та такою, що порушує права та інтереси позивачів, останні звернулися з позовом до суду.
Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходив з того, що позивачі звернулись за захистом інтересів інших осіб без відповідних правових підстав або, інакше кажучи, в інтересах невизначеного кола осіб, що не тільки не відповідає чинному законодавству України, а і прямо йому суперечить. Оскільки позивачами не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували порушене право позивачів у зв`язку із прийнятою постановою №2080 «Про затвердження Змін до деяких постанов НКРЕП», така постанова не породжує для позивачів жодних прав та обов`язків, а тому і не надає права на захист, тобто, права на звернення до суду з цим адміністративним позовом.
Натомість, апелянти вважать вказані висновки суду першої інстанції необґрунтованими та помилковими, адже судом не перевірено доводів позивачів про те, що зміни, внесені оскаржуваною постановою фактично перекладають витрати операторів ринку на кінцевих споживачів та змушують двічі сплачувати за надані послуги. Крім того, суд не звернув увагу на те, що матеріали справи містять докази застосування спірної постанови до позивача, а саме, до позову було додано квитанції про сплату за газ та його транспортування.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Статтею 55 Конституції України, кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Згідно норм ч. 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений в цій статті.
Право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Таким чином, для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем.
Для визначення інтересу, як об`єкта судового захисту в порядку адміністративного судочинства, окрім загальних ознак інтересу, він повинен містити спеціальні, визначені КАС України. Якщо перша група ознак необхідна для віднесення тієї чи іншої категорії до інтересу, то друга - дозволяє кваліфікувати такий інтерес, як об`єкт судового захисту в адміністративному судочинстві.
Верховний Суд у своїй практиці неодноразово застосовував критерії, які дозволяють виявити наявність або відсутність охоронюваного законом інтересу в особи, яка звертається за судовим захистом. Судовому захисту в адміністративному судочинстві підлягає законний інтерес, який: має правовий характер, тобто, перебуває у сфері правового регулювання, але виходить за межі суб`єктивного права; пов`язаний з конкретним матеріальним або нематеріальним благом; є визначеним. Благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним. У позовній заяві або скарзі особа повинна зазначити, який саме її інтерес порушено та в чому він полягає; є персоналізованим (суб`єктивним). Тобто, належить конкретній особі - позивачу або скаржнику. порушений суб`єктом владних повноважень.          
Отже, за вищезазначеними правовими нормами обов`язковою умовою звернення до суду передбачено наявність порушеного права, що, є самостійною підставою для відмови у позові, у разі відсутності такої умови. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення, адже, судовому захисту в адміністративних судах України підлягає лише порушене право, а отже, предмет оскарження за правилами адміністративного судочинства повинен мати юридичне значення, тобто, впливати на коло прав, свобод, законних інтересів чи обов`язків, а також встановлені законом умови їх реалізації.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що предметом позову у цій справі є правомірність прийнятої регулятором постанови № 2080 «Про затвердження Змін до деяких постанов НКРЕП», яка оприлюднена у виданні «Урядовий кур`єр» (2019, 10, 11.10.2019 №195), та якою внесені зазначені зміни.
Проте, як убачається з матеріалів справи, неможливо встановити чиї саме права, свободи і інтереси порушує оскаржувана постанова, оскільки, позивачами не надано доказів застосування до них її оскаржуваних положень.
Відповідно до положень п. 18 ч. 1 статті 4 КАС України, нормативно-правовий акт - це акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.
Індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк (п. 19 ч. 1 статті 4 КАС України).
За владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних.
Нормативно-правовий акт містить загальнообов`язкові правила поведінки (норми права), тоді як акт застосування норм права (індивідуальний акт) - індивідуально-конкретні приписи, що є результатом застосування норм права; вимоги нормативно-правового акта стосуються всіх суб`єктів, які опиняються у нормативно регламентованій ситуації, а акт застосування норм права адресується конкретним суб`єктам і створює права та/чи обов`язки лише для цих суб`єктів; нормативно-правовий акт регулює певний вид суспільних відносин, а акт застосування норм права - конкретну життєву ситуацію; нормативно-правовий акт діє впродовж тривалого часу та не вичерпує дію фактами його застосування, тоді як дія акта застосування норм права закінчується у зв`язку з припиненням існування конкретних правовідносин.
Відповідно до норм ч. 2 статті 264 КАС України, право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких цей акт застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.
З наведеного слідує, що процесуальний закон вимагає, щоб у позовній заяві про оскарження нормативно-правового акта позивач, з-поміж іншого, обґрунтував свою належність до суб`єктів правовідносин, у яких застосовується або буде застосовано цей акт. Таке ж правило має застосовуватись і до оскарження правових актів індивідуальної дії.
Як зазначив позивач, ГО «Батьківська ініціатива» стали відомі порушення діючого законодавства у галузі, що відноситься до їх статутної діяльності, зокрема, освіта, а тому має усі підстави для представництва захисту в суді суспільних інтересів з цих питань.
Слід зазначити, що дійсне (фактичне) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача має довести належними та допустимими доказами саме позивач.
При цьому, апелянти стверджують про те, що відповідач переклав свої витрати на споживачів, у чому і виражається порушене право, однак, такі не ґрунтуються на належних чи допустимих доказах, оскільки докази на підтвердження наведених посилань були відсутні у додатках до позовної заяви. Апелянт ГО ««Батьківська ініціатива міста Хмельницького» стверджує, що захищають окрім своїх прав, ще й права закладів загальної середньої освіти комунальної форми власності міста Хмельницького, не вказавши жодних документів на підтвердження наявності права (уповноваження) на такий захист.
Крім того, надані позивачами квитанції про сплату за газ та послуги транспортування, що на переконання позивача, підтверджують застосування оскаржуваної постанови до позивачів, не можуть бути належним та достатнім підтвердженням, адже у квитанціях про сплату зазначено адресу м. Хмельницький, вул. Яворницького, будинок 11, корпус 3, водночас, паспортні дані позивача містять інформацію про реєстрацію за адресою:                  АДРЕСА_1 . (а.с. 19-23)
Кодекс газорозподільних систем, затверджений постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 року № 2494 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 06 листопада 2015 року за  № 1379/27824.
Типовий договір розподілу природного газу, затверджений постановою НКРЕКП від                 30 вересня 2015 року № 2498 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 06 листопада 2015 року за № 1384/27829 (далі - Типовий договір);
Методика визначення та розрахунку тарифу на послуги розподілу природного газу, затверджена постановою НКРЕКП від 25 лютого 2016 року № 236 та зареєстрована в Міністерстві юстиції У країни 03 листопада 2016 року за№ 1434/29564.
При цьому, положеннями Кодексу ГРМ та Типового договору, були закладені механізми надання оператором ГРМ на підставі укладеного договору розподілу природного газу послуги із забезпечення цілодобового доступу до ГРМ в межах приєднаної потужності його об`єкта для можливості споживання ним відповідних об`ємів природного газу, виділених постачальником природного газу.
Разом з цим, зміни до Кодексу ГРМ, Типового договору та Методики, внесені постановою НКРЕКП від 07.10.2019 № 2080 «Про затвердження Змін до деяких постанов НКРЕКП», спрямовані на перехід від приєднаної потужності до замовленої, що направлено на зменшення фінансового навантаження на споживачів.
Отже, річна замовлена потужність об`єкта (об`єктів) споживача на поточний рік визначалась виходячи з фактичного обсягу споживання природного газу цим об`єктом за попередній газовий рік (з 01 жовтня 2018 по 30 вересня 2019).
При цьому, річна замовлена потужність об`єкта споживача на розрахунковий календарний 2021 рік буде визначатись виходячи з фактичного обсягу споживання природного газу цим об`єктом за період з 01 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року, тому зменшення/збільшення спожитого обсягу природного газу у поточному газовому році (01.10.2019-30.09.2020) призведе до зменшення/збільшення величини замовленої річної потужності, а отже і плати за послуги розподілу природного газу у наступному календарному році.
Крім цього, як наголосила у судовому засіданні представник відповідача, заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, Кодексом передбачено право споживача, що не є побутовими, подати оператору ГРМ уточнену заявку на величину річної замовленої потужності сумарно по всіх його об`єктах у газорозподільній зоні відповідного Оператора ГРМ на розрахунковий календарний рік, та у разі подання такої заявки, подати всередині розрахункового календарного року заявку на уточнення (збільшення/зменшення) величини річної замовленої потужності сумарно по всіх об`єктах споживача.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу на те, що позивачі, за наведених у позовній заяві обставин, звернулись за захистом інтересів інших осіб без відповідних правових підстав або, інакше кажучи, в інтересах невизначеного кола осіб, що не тільки не відповідає чинному законодавству України, а і прямо йому суперечить, адже, ними не було надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували порушене право позивачів у зв`язку із прийнятою постановою № 2080 «Про затвердження Змін до деяких постанов НКРЕП», така постанова не породжує для позивачів жодних прав та обов`язків.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що є недоведеними та безпідставними позовні вимоги позивачів про визнання протиправною та скасування постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 2080 від 07.10.2019 «Про затвердження Змін до деяких постанов НКРЕП», а тому, і відсутні підстави для їх задоволення.
Водночас, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, та не є підставою для скасування/зміни оскаржуваного рішення.
Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та прийнято судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, з огляду на що, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.          
Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,
              
                 П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Громадської організації «Батьківська ініціатива міста Хмельницького» та ОСОБА_1  - залишити без задоволення. 

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 лютого 2021 р. - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені ст. ст.  328,  329 КАС України.

Головуючий суддя                                                                           О.М. Ганечко

Судді                                                                                                        В.В. Кузьменко

                                                                                                       Я.М. Василенко

Повний текст постанови складено 23.07.2021.