Ухвала
 
12 серпня 2021 року
 
м. Київ
 
справа № 190/604/18
провадження № 61-12235ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Яремка В. В., 
 
вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банка «Приватбанк» на заочне рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 09 квітня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 липня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банка «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитом спадкодавця,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У травні 2018 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Позов обґрунтовано тим, що відповідно до укладеного договору від 25 травня          2012 року ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 2 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
 
У зв`язку з невиконанням умов кредитного договору у відповідача утворилася заборгованість у сумі 229 219,06 грн, яку банк просив стягнути на свою користь.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_2 помер.
 
Спадкоємцем, який прийняв спадщину після смерті ОСОБА_2 , є його син, ОСОБА_1 . Оскільки відповідач не відмовлявся від прийняття спадщини та до складу спадщини увійшли, у тому числі, і кредитні зобов`язання померлого, які він не погасив, то банк у жовтні 2020 року уточнив позовну заяву, зазначивши відповідачем ОСОБА_1 , а предметом спору - стягнення боргу кредитором спадкодавця, та просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 229 219,06 грн і сплачений судовий збір у сумі 3 438,29 грн.
 
Заочним рішенням П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області               від 09 квітня 2021 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що задоволення вимоги кредитора до спадкоємців позичальника шляхом одноразового платежу, тобто шляхом сплати грошових коштів, можливе лише в позасудовому порядку. Судовий спосіб захисту порушеного права кредитора у разі відмови спадкоємців від одноразового платежу полягає у пред`явленні до спадкоємців позову про накладення стягнення на майно. За таких обставин, обраний позивачем спосіб захисту прав, на думку суду першої інстанції, не відповідає вимогам частини другої статті 1282 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), тому позовні вимоги щодо стягнення заборгованості не підлягають задоволенню.
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 07 липня 2021 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.
 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що позичальник ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про його смерть банк дізнався 21 липня 2020 року, проте позивач не надав доказів пред`явлення вимоги кредитором спадкодавця до спадкоємця боржника у визначені ЦК України строки, тому висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову на підставі статті 1282 ЦК України є правильним. Колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи.
 
У липні 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на заочне рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 09 квітня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 липня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
 
Верховний Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
 
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову у позовах про стягнення грошових коштів визначається сумою, яка стягується.
 
Предметом позову у цій справі є стягнення заборгованості за договором кредиту               у загальному розмірі 229 219,06 грн, який не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270,00 грн х 250 = 567 500,00 грн),            а тому заочне рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області          від 09 квітня 2021 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 07 липня 2021 року, відповідно до вимог ЦПК України, не підлягають касаційному оскарженню.
 
Посилань на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга не містить.
 
Верховний Суд зауважує, що обґрунтування касаційної скарги підставами, передбаченими частиною другою статті 389 ЦПК України, не звільняє заявника від обов`язку, у відповідності до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, обґрунтувати підстави перегляду в касаційному порядку судових рішень у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Доводи у касаційній скарзі про те, що справа судами не визнавалась малозначною, тому заявник має право її оскаржити в касаційному порядку, є необґрунтованою, оскільки розгляд справи судом першої інстанції в загальному порядку не змінює характер та предмет позову у цій справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень про відмову у відкритті касаційного провадження.
 
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України, суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
 
Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у цій справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень про відмову у відкритті касаційного провадження.
 
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі.                              У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (справа «Зубац проти Хорватії» від 05 квітня 2018 року).
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка                        є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
З урахуванням наведеного, оскільки заявником подано касаційну скаргу на судові рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що не підлягають касаційному оскарженню, а обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не наведені, то відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у справі.
 
Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банка «Приватбанк» на заочне рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 09 квітня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 липня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банка «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитом спадкодавця відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	І. Ю. Гулейков       О. В. Ступак       В. В. Яремко