Постанова
Іменем України
 
07 липня 2021 року
місто Київ
 
справа № 761/13085/14-ц
провадження № 61-12576св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю, Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Яремка В. В.,
учасники справи:
заявник - ОСОБА_2 ,
суб`єкт оскарження - головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Григорян Олена Грайровна,
заінтересована особа - Подільський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ),
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргуОСОБА_2 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 16 квітня 2020 року у складі судді Кондратенко О. О. та постанову Київського апеляційного суду від 18 серпня 2020 року у складі колегії суддів: Кравець В. А., Махлай Л. Д., Шкоріної О. І.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції заявника
ОСОБА_2 у лютому 2020 року звернувся до суду зі скаргою з вимогами про:
-         визнання протиправними дій та повідомлення від 26 лютого 2020 року головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Григорян О. Г. про повернення стягувачу без прийняття до виконання виконавчого листа від 19 лютого 2020 року у справі № 761/13085/14-ц;
-         скасування повідомлення від 26 лютого 2020 року головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Григорян О. Г. про повернення стягувачу без прийняття до виконання виконавчого листа від 19 лютого 2020 року у справі № 761/13085/14-ц;
-         зобов`язання Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) прийняти до виконання виконавчий лист від 19 лютого 2020 року 
у справі № 761/13085/14-ц, відкрити відповідне виконавче провадження, винести постанову про зміну назви боржника юридичної особи на належну - Подільський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), розпочати примусове виконання судового рішення на підставі виконавчого листа від 19 лютого 2020 року у справі № 761/13085/14-ц.
Заявник обґрунтовував вимоги скарги тим, що 19 лютого 2020 року Шевченківським районним судом міста Києва видано виконавчий лист у цивільній справі № 761/13085/14-ц, який 20 лютого 2020 року пред`явлено ОСОБА_2 до виконання до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі - ВДВС).
Зазначив, що 28 лютого 2020 року заявник отримав повідомлення головного державного виконавця Григорян О. Г. від 26 лютого 2020 року про повернення без прийняття до виконання виконавчого листа від 19 лютого 2020 року на підставі пункту 6 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з тим, що назва юридичної особи-боржника за виконавчим документом не збігається з назвою в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Скаржник вважав зазначене повідомлення таким, що порушує його право на виконання судового рішення, у зв`язку з чим був змушений звернутися до суду зі скаргою за захистом своїх порушених прав.
Стверджував, що станом на час звернення зі скаргою на дії та бездіяльність державного виконавця Подільського районного відділу Державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві (далі - Подільський ВДВС) відділ державної виконавчої служби перейменований не був, а протягом розгляду справи ані учасники справи, ані суд не мали відомостей про зміну назви боржника, з огляду на що, вважав виконавчий лист таким, що відповідає вимогам закону та будь-яких виправлень не потребує.
Стислий виклад заперечень інших учасників
Відзив на скаргу не надходив.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 16 квітня 2020 року скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення.
Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції посилався на те, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» до повноважень державного виконавця (приватного виконавця) не входить проведення заміни неналежного боржника на належного у разі зміни його назви та інше.
Постановою Київського апеляційного суду від 18 серпня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 16 квітня 2020 року скасовано. Визнано протиправними дії та повідомлення головного державного виконавця ВДВС Григорян О. Г. від 26 лютого 2020 року про повернення стягувачу без прийняття до виконання виконавчого листа від 19 лютого 2020 року у справі № 761/13085/14-ц. Скасовано повідомлення головного державного виконавця ВДВС від 26 лютого 2020 року про повернення стягувачу без прийняття до виконання виконавчого листа від 19 лютого 2020 року у справі № 761/13085/14-ц. В іншій частині вимог скарги відмовлено.
Суд апеляційної інстанції послався на те, що наказом Міністерства юстиції України від 29 грудня 2019 року № 4075/5 «Про відділи державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві» районні у м. Києві відділи державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві виведені зі складу Головного територіального управління юстиції у м. Києві та введені до складу Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) з підпорядкуванням цьому міжрегіональному управлінню і збереженням статусу юридичних осіб та перейменуванням згідно з Переліком районних у місті Києві відділів державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), що змінюють підпорядкування.
Згідно з наведеним наказом Подільський ВДВС виведений зі складу Головного територіального управління юстиції у місті Києві та введений до складу Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) з найменуванням - Подільський районний відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) (далі - Подільський ВДВС ЦМУ МЮУ).
Отже, змінилася виключно назва боржника з Подільського ВДВС на Подільський ВДВС ЦМУ МЮУ зі зміною підпорядкування юридичної особи. При цьому код ЄДРПОУ залишився незмінним.
Зміна найменування юридичної особи не свідчить про її припинення як юридичної особи шляхом її реорганізації, з огляду на що зазначені обставини не можуть бути підставою для висновку про те, що такий суб`єкт є відмінним від відповідної юридичної особи.
Згідно зі статтею 15 Закону України «Про виконавче провадження», пункту 14 розділу ІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень у разі якщо сторона виконавчого провадження змінила найменування (для юридичної особи) або прізвище, ім`я чи по батькові (для фізичної особи), виконавець, за наявності підтверджуючих документів, змінює своєю постановою назву сторони виконавчого провадження. Відповідно, зміна найменування юридичної особи як сторони виконавчого провадження не потребує її заміни судом, а здійснюється постановою виконавця, якою змінюється назва відповідної сторони такого провадження. Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 914/3587/14.
Водночас, виходячи з правила статті 451 ЦПК України, суд не наділений повноваженнями щодо зобов`язання головного державного виконавця прийняти до виконання виконавчий лист, відкрити виконавче провадження, винести постанову про зміну назви боржника юридичної особи на належну та розпочати примусове виконання судового рішення, оскільки такі повноваження відносяться до дискреційних повноважень державного виконавця, а відновлення порушеного права заявника підлягає захисту у спосіб, передбачений частиною другою статті 451 ЦПК України, а саме, шляхом зобов`язання державного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги
ОСОБА_2 21 серпня 2020 року звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просив скасувати ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 16 квітня 2020 року повністю та постанову Київського апеляційного суду від 18 серпня 2020 року в частині відмови у задоволенні скарги, ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення скарги.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтовується неправильним застосуванням судом апеляційної інстанції положень Закону України «Про виконавче провадження». Заявник зазначив, що суд апеляційної інстанції не звернув увагу на те, що згідно із частиною другою статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Тобто, наведеним правилом встановлена імперативна вимога, адресована судові, щодо зобов`язання державного виконавця усунути порушення. Судом не враховано, що зобов`язання суб`єкта оскарження вчинити певні дії, спрямовані на усунення порушення, не є втручанням в дискреційні повноваження виконавця, що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 05 червня 2019 року у справі № 522/6069/14-а (провадження № 11-1362апп18). 
У постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 901/2028/13 суд також зробив висновки, що зобов`язання державного виконавця усунути порушення не є порушенням принципу дискреційних повноважень. Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 591/5935/17 (провадження № 11-951апп19) суд погодився з рішеннями судів попередніх інстанцій про зобов`язання суб`єкта владних повноважень ухвалити певне рішення та вчинити певні дії.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою Верховного Суду від 14 вересня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 29 червня 2021 року справу призначено до розгляду у судовому порядку.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанцій визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 19 лютого 2020 року Шевченківським районним судом міста Києва видано виконавчий лист № 761/13085/14-ц про зобов`язання Подільського ВДВС відновити виконавче провадження № 45340170 та вчинити усі необхідні та передбачені законом виконавчі та інші дії у цивільній справі № 761/13085/14-ц.
20 лютого 2020 року ОСОБА_2 звернувся до ВДВС із заявою про прийняття до виконання виконавчого листа від 19 лютого 2020 року № 761/13085/14-ц, виданого Шевченківським районним судом міста Києва.
26 лютого 2020 року головним державним виконавцем ВДВС винесено повідомлення № 61344337/7 про повернення виконавчого листа № 761/13085/14-ц стягувачу без прийняття до виконання, з посиланням на невідповідність виконавчого документа вимогам пункту 6 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження».
Зі змісту повідомлення головного державного виконавця ВДВС Григорян О. Г. від 26 лютого 2020 року № 61344337/7 про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання випливає, що підставою повернення виконавчого листа стало те, що відповідно до даних, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, повна назва юридичної особи із кодом ЄДРПОУ 34482497 - Подільський ВДВС ЦМУ МЮУ, проте, у пред`явленому виконавчому листі назва боржника зазначена - Подільський ВДВС.
Наказом Міністерства юстиції України від 29 грудня 2019 року № 4075/5 «Про відділи державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві» районні у м. Києві відділи державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві виведені зі складу Головного територіального управління юстиції у м. Києві та введені до складу Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) з підпорядкуванням цьому міжрегіональному управлінню, збереженням статусу юридичних осіб та перейменуванням згідно з Переліком районних у місті Києві відділів державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), що змінюють підпорядкування.
Згідно з наведеним наказом Подільський ВДВС виведений зі складу Головного територіального управління юстиції у місті Києві та введений до складу Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) зі зміною найменування на Подільський ВДВС ЦМУ МЮУ.
Отже, частково змінилася лише назва боржника з Подільського ВДВС на Подільський ВДВС ЦМУ МЮУ зі зміною підпорядкування юридичної особи, пов`язаною зі зміною в організації та підпорядкуванні такого органу державної влади. При цьому код ЄДРПОУ залишився незмінним.
Оцінка аргументів касаційної скарги
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентуються Законом України «Про виконавче провадження».
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.
Під час виконання судових рішень учасники справи мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.
За правилом статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. 
За правилом пункту 4 частини четвертої статті 451 ЦПК України виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону.
Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного суду про те, що зміна найменування юридичної особи не свідчить про її припинення як юридичної особи шляхом її реорганізації, з огляду на що зазначені обставини не можуть бути підставою для висновку про те, що такий суб`єкт є відмінним від відповідної юридичної особи.
Згідно зі статтею 15 Закону України «Про виконавче провадження», пункту 14 розділу ІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень у разі якщо сторона виконавчого провадження змінила найменування (для юридичної особи) або прізвище, ім`я чи по батькові (для фізичної особи), виконавець, за наявності підтверджуючих документів, змінює своєю постановою назву сторони виконавчого провадження. Отже, зміна найменування юридичної особи як сторони виконавчого провадження не потребує її заміни судом, а здійснюється постановою виконавця, якою змінюється саме назва відповідної сторони такого провадження.
Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 914/3587/14 (провадження № 12-34гс19).
Згідно зі статтею 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).
Відповідно до наведеного положення у разі визнання оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності неправомірними суд в обов`язковому порядку зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця певним чином усунути порушення.
Як зазначено у постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 901/2028/13, «суд відхиляє доводи скаржника про перебирання апеляційним судом на себе дискреційних повноважень суб`єкта владних повноважень (пункт 13), оскільки, визнавши неправомірною бездіяльність начальника Органу ДВС Гоція Б. І., місцевий суд між тим не прийняв рішення щодо зобов`язання цієї особи усунути порушення (поновити порушене право заявника - позивача), як цього вимагає норма частини 2 статті 343 ГПК України, а суд апеляційної інстанції, ухваливши відповідне рішення та зобов`язавши Орган ДВС відновити виконавче провадження, усунув це порушення».
З урахуванням наведених норм матеріального права, а також правових висновків суду касаційної інстанції, у цій справі Верховний Суд вважає обґрунтованими доводи скарги ОСОБА_2 щодо того, що у разі визнання оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності неправомірними суд в обов`язковому порядку повинен зобов`язати державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути виявлені порушення.
Суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення у справі за результатами розгляду скарги, дійшовши висновку про протиправність дій головного державного виконавця ВДВС Григорян О. Г. та скасування повідомлення головного державного виконавця ВДВС Григорян О. Г. від 26 лютого 2020 року про повернення стягувачу без прийняття до виконання виконавчого листа, не врахував наведених норм права та не вирішив питання про зобов`язання державного виконавця усунути встановлені порушення.
Вирішуючи питання про те, у який спосіб суд зобов`язує усунути виявлені порушення, Верховний Суд врахував таке. Заявник у поданій ним скарзі просив зобов`язати ВДВС прийняти до виконання виконавчий лист, відкрити відповідне виконавче провадження, винести постанову про зміну назви боржника юридичної особи, розпочати примусове виконання судового рішення на підставі виконавчого листа від 19 лютого 2020 року у справі № 761/13085/14-ц.
Враховуючи, що у повідомленні головного державного виконавця ВДВС Григорян О. Г. від 26 лютого 2020 року № 61344337/7 про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання не зазначено інших підстав для повернення, а зазначені державним виконавцем підстави повернення визнано неправомірними, тому відсутні підстави для повернення виконавчого документа стягувачу.
Оцінюючи вимогу про зобов`язання ВДВС прийняти до виконання виконавчий лист, Суд виходить з того, що виконавче провадження розпочинається його відкриття; як окрема стадія виконавчого провадження законом не передбачено вирішення питання про прийняття виконавчого документа до виконання. Отже, прийняття виконавчого документа та відкриття виконавчого провадження відбувається на єдиній стадії такого провадження.
Отже, є обґрунтованими доводи заявника щодо необхідності зобов`язати виконавця ВДВС вирішити питання про відкриття відповідного виконавчого провадження.
Водночас Верховний Суд вважає необґрунтованими доводи заявника про те, що також необхідно зобов`язати державного виконавця винести постанову про зміну назви боржника юридичної особи, оскільки предметом оскарження скарги були саме дії державного виконавця з повернення виконавчого листа, а не протиправність дії/бездіяльність під час вирішення питання про винесення постанови про зміну назви юридичної особи боржника.
Крім того, Верховний Суд вважає необґрунтованими доводи заявника про те, що також необхідно зобов`язати державного виконавця розпочати примусове виконання судового рішення на підставі виконавчого листа від 19 лютого 2020 року у справі № 761/13085/14-ц, оскільки початок примусового виконання рішення пов`язується саме з відкриттям виконавчого провадження.
Процесуальна діяльність виконавця розпочинається саме з відкриття виконавчого провадження з виконання певного виконавчого документа, реалізація якої належить до повноважень цієї посадової особи, визначених законом, та відбувається на його розсуд.
Верховний Суд виходить з того, що зобов`язання виконавця усунути виявлені порушення полягає у покладенні на нього обов`язку усунути їх певним чином, таке зобов`язання має бути конкретним, а не абстрактним.
Така процесуальна вказівка суду не може викладатися у формі доручення виконувати певне судове рішення в цілому, оскільки таке зобов`язання покладається на уповноваженого виконавця законом. Так само суд не повинен визначати спосіб його виконання у тому випадку, якщо законом повноваження виконавця визначено дискреційно, тобто виконавець наділений правом обирати варіант своєї процесуальної поведінки на власний розсуд з-поміж усіх, дозволених законом.
Враховуючи наведене, оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню в оскаржуваній частині з ухваленням нового рішення про часткове задоволення скарги.
Посилання заявника на правові висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 червня 2019 року у справі № 522/6069/14-а (провадження № 11-1362апп18) та у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 591/5935/17 (провадження № 11-951апп19), Верховний Суд вважає необґрунтованими, оскільки у наведених справах оскаржувалися в адміністративному порядку дії Управління архітектури та містобудування міської ради та рішення місцевої ради.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
За змістом статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, що це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважаються: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Керуючись статтями 400, 409, 412 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 16 квітня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 серпня 2020 року у частині відмови у задоволенні скарги про зобов`язання Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) прийняти до виконання виконавчий лист від 19 лютого 2020 року у справі № 761/13085/14-ц та відкрити відповідне виконавче провадження скасувати, ухвалити у цій частині нове рішення.
Скаргу ОСОБА_2 у частині зобов`язання Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) усунути виявлені порушення задовольнити частково.
Зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) вирішити процесуальне питання про відкриття відповідного виконавчого провадження за виконавчим листом від 19 лютого 2020 року у справі № 761/13085/14-ц.
В іншій частині судові рішення залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                 О. В. Ступак

Судді                                                                                                              І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко