К И Ї В С Ь К И Й    А П Е Л Я Ц І Й Н И Й    С У Д	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

7 вересня 2021 року                                                                       місто Київ
 
справа № 757/31354/20-ц
апеляційне провадження № 22-ц/824/10419/2021
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
судді-доповідача - Головачова Я.В.,
 
суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.
 
за участю секретаря судового засідання: Ярмак О.В.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва у складі судді Остапчук Т.В. від 31 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" про стягнення грошових коштів, визнання зобов`язань за кредитним договором припиненими, зобов`язання вчинити дії, 
 
в с т а н о в и в :
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до АТ КБ "Приватбанк" про стягнення грошових коштів, визнання зобов`язань за кредитним договором припиненими, зобов`язання вчинити дії.
 
Позов обґрунтовано тим, що 8 травня 2007 року між ОСОБА_1 та АТ КБ "Приватбанк" укладено кредитний договір № б/н, за умовами якого позивач отримала кредит у розмірі 5 000 грн. у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку                    (№ НОМЕР_1 ).
 
В подальшому позивачу видано нову кредитну картку № НОМЕР_2 на яку нараховувалась заробітна плата.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 1 липня 2020 року скасовано рішення Святошинського районного суду міста Києва від 2 січня 2019 року, яким стягнуто з       ОСОБА_1 на користь АТ КБ "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором від 8 травня 2007 року в розмірі 38 216 грн. 19 коп. та судовий збір в розмірі 1 762 грн., та
ухвалено нове, яким у задоволені позову АТ КБ "Приватбанк"  відмовлено. Судом вказано, що наданий банком розрахунок заборгованості є неправомірним та незаконним, оскільки 23 жовтня 2007 року останній раз знімалися грошові кошти в розмірі 359 грн. 97 коп., а станом на 16 липня 2019 року борг було погашено і баланс по картковому рахунку становив 389 грн. 75 коп.  
 
Позивач вказувала, що за період з 21 липня 2017 року по 20 липня 2020 року відповідачем неправомірно списувалися з її картки грошові кошти на погашення неіснуючої заборгованості в сумі 9 935 грн. 11 коп. Таким чином, банк неправомірно користувався грошовими коштами позивача і повинен сплати за них проценти.
 
Крім того, 1 жовтня 2019 року ОСОБА_1 отримала у спадщину будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який мала продати приблизно за 1 500 000 грн., однак не змогла цього зробити внаслідок внесення її до реєстру боржників.
 
Оскільки позивач була позбавлена можливості продати будинок, нею нараховано інфляційні збитки на грошові кошти, які вона мала отримати за продаж будинку, в розмірі 24 150 грн. Також нею нараховано інфляційні збитки на незаконно списану заробітну плату в розмірі 5 320 грн., яка входить до основної суми боргу в розмірі 9 935 грн. 11 коп, а саме 456 грн. 99 коп. та інфляційні збитки на основну суму боргу за період з 16 травня 2018 року по 20 липня 2020 року в розмірі 1 036 грн. 22 коп.
 
Посилаючись на викладене, позивач просила суд визнати припиненим кредитний договір № б/н від 8 травня 2007 року, починаючи з травня 2011 року; визнати протиправним списання банком з її рахунку грошових коштів в сумі 9 935 грн. 11 коп.; стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 48 669 грн. 21 коп.; зобов`язати відповідача припинити нарахування процентів за користування кредитом, пені, пені нарахованої на відсотки, штрафів за кредитним договором № б/н від 8 травня 2007 року, починаючи з травня 2011 року у зв`язку з припиненням його дії.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 31 березня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано доказів на підтвердження позовних вимог. Позивач не зверталася до банку із заявою про припинення договору, довідку про відсутність заборгованості за кредитним договором не надано. Крім того, в постанові Київського апеляційного суду від 1 липня 2020 року не вказано про відсутність заборгованості за кредитним договором та не містить висновку про виникнення у банку обов`язку щодо повернення грошових коштів позивачу в сумі 5 320 грн. 31 коп.
 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
 
У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.  
 
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
 
Скаржник зазначає, що поза увагою суду залишилась та обставина, що позивач усно зверталась до відповідача із вимогою про припинення кредитного договору, більше того, під час розгляду справи в суді першої інстанції було направлено письмову вимогу, відповідь на яку не отримано. Зазначення суду про те, що позивачу було встановлено кредитний ліміт в розмірі 10 000 грн. не відповідає обставинам справи, оскільки розмір ліміту становив 5 000 грн., крім того, строк дії картки № НОМЕР_1 закінчився. В подальшому вона отримала нову кредитну картку № НОМЕР_2 , заборгованість по якій була погашена 16 липня 2009 року і строк дії якої закінчився в травні 2011 року. Більше кредитних карток позивач не отримувала, а тому відповідач безпідставно списав з неї заборгованість в сумі 9 935 грн. 11 коп. Підтвердженням списання коштів є довідка з місця роботи, де вказано, що грошове забезпечення за період з 14 квітня 2018 року по 30 квітня 2018 року перераховано на картковий рахунок у відділенні Приватбанк, разом з тим вказаних коштів вона не отримала. Також списання коштів підтверджується виписками по рахунку, які суд першої інстанції залишив без уваги. 
 
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
 
У відзиві на апеляційну скарги представник АТ КБ "Приватбанк" - Бригинець А.А. заперечує проти задоволення апеляційної скарги та вказує, що вимоги про припинення кредитного договору з травня 2011 року є необґрунтованими, більше того, станом на 31 травня 2011 року за позивачем рахувалась заборгованість в розмірі 2 174 грн. 53 коп. В матеріалах справи відсунуті докази того, що кредитна картка № НОМЕР_2 поповнювалась на суму 4 545 грн. 58 коп. в квітні 2018 року, а тому вказані кошти не могли бути списані, при цьому виписки по зарплатні картці позивача № НОМЕР_1 надані лише за період з 2 травня 2009 року по 6 квітня 2010 року. Списання з картки № НОМЕР_2 , на які посилається позивач,  банком не проводилося, що також підтверджується випискою по рахунку. Вимоги про повернення позиву грошових коштів не ґрунтуються на нормах чинного законодавства. Крім того, банком не нараховуються позивачу жодні штрафні санкції, за нею рахується лише заборгованість в розмірі 1 518 грн. 09 коп.
 
Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання 
 
Представник ОСОБА_1 -  ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції підтримала апеляційну скаргу з наведених в ній підстав та просила її задовольнити.
 
Представник АТ КБ "Приватбанк" - Кобзар Ю.Б. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.
 
 Фактичні обставини справи, встановлені судом
 
8 травня 2007 року між ЗАТ КБ "ПриватБанк", правонаступником якого є АТ КБ "Приватбанк", та ОСОБА_1 було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг.ОСОБА_1 видано кредитну картку                            № НОМЕР_2 зі встановленим кредитним лімітом в розмірі 5 000 грн.
 
У травні 2018 року АТ КБ "Приватбанк" звернулося до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, укладеним 8 травня 2007 року, в
сумі 38 216 грн. 19 коп., яка складається з: тіла кредиту в розмірі 1 152 грн. 34 коп., процентів за користування кредитом в розмірі 32 105 грн. 94 коп., заборгованості за пенею та комісією в розмірі 2 900 грн., штрафів в сумі 2 307 грн. 91 коп.
 
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 2 січня 2019 року позов АТ КБ "Приватбанк" задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором № б/н від 8 травня 2007 року в розмірі 38 216 грн.  19 коп., а також судові витрати в розмірі 1 762 грн.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 1 липня 2020 року скасовано рішення Святошинського районного суду міста Києва від 2 січня 2019 року та ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову АТ КБ "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходи із того, що позивачем не доведено розмір заборгованості за кредитним договором та підстави його нарахування.
 
Позиція суду апеляційної інстанції
 
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частин 1, 2 статі 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
 
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
 
Частиною 1 статі 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
 
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Відповідно до частини 1 статі 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статі 1048 ЦК України).
 
Частиною 2 статі 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
 
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
 
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
 
За змістом статі 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
 
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "Приватбанк").
 
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
 
Як убачається з матеріалів справи, 8 травня 2007 року ОСОБА_1 звернулась до  ЗАТ КБ "Приватбанк" та підписала анкету-заяву та цього ж дня отримала кредитну картку "Універсальна" № НОМЕР_2 .
 
З 8 травня 2007 року активно користувалась вказаною кредитною банківською карткою "Універсальна", що підтверджено випискою по кредитній банківській картці.
 
Отже, позивач приєдналась до умов кредитного договору, запропонованих банк, що підтвердила своїм підписом.
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України).
 
Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
 
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
 
Згідно частин 1, 2 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окрему, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності.
 
Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13 ЦПК України).
 
Звертаючись до суду із позовною заявою, позивач вказувала, що станом на липень 2009 року усі зобов`язання перед відповідачем щодо повернення коштів нею були виконані.
 
Натомість судом встановлено, що з виписки по рахунку позивача                                   № НОМЕР_2 вбачається, що станом на 1 жовтня 2020 року у   ОСОБА_1 наявна заборгованість у розмірі  1 152 грн. 34 коп.
 
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
 
Належних та допустимих доказів погашення ОСОБА_1 вказаної заборгованості під час розгляду справи остання не надала, а отже суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання припиненими зобов`язань між сторонами, які виникли на підставі анкети-заяви від 8 травня 2007 року, у зв`язку із їх виконанням у повному обсязі.
 
Посилання заявника у апеляційній скарзі на постанову Київського апеляційного суду від 1 липня 2020 року, якими відмовлено АТ КБ "Приватбанк" у стягненні заборгованості, не можуть бути прийняті судом, оскільки ним не встановлено факту відсутності заборгованості за кредитним договором, а зазначено про неможливість перевірки його розміру, на підставі наданих банком доказів.
 
Доводи скаржника про те, що банком безпідставно списано грошові кошти з її платіжної картки в сумі 9 935 грн. 11 коп. не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду, оскільки в матеріалах справи відсутня виписка по рахунку з платіжної картки позивача за спірний період. 
 
Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання відповідача припинити дії по нарахуванню заборгованості, які проводяться на підставі анкети-заяви від 8 травня 2007 року, та визнання таких дій відповідача неправомірними, скасування нарахованої заборгованості, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
 
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).
 
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина 1 статті 5 ЦПК України).
 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина 1 статті 15 ЦК України).
 
Згідно частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового прав та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено частиною другою вказаної статті.
 
У постанові від 10 жовтня 2019 року в справі № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18) Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зробив такі висновки. Так, критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта. Тлумачення статей 14, 16 ЦК України дозволяє зробити висновок, що не є ефективним способом захисту визнання неправомірними дії в частині не зарахування сплати, зобов`язання зарахувати перераховані щомісячні платежі, скасування та списання безнадійної заборгованості, зобов`язання скасувати суму пені, заборона здійснювати подальше нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитним договором, зобов`язання вчинити дії із скасування нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, зобов`язання скасувати незаконно нараховані штрафні санкції за несвоєчасну здійснену оплату, оскільки не передбачають відповідного обов`язку іншого суб`єкта цивільного правовідношення та не забезпечують відновлення прав особи, що заявляє такі вимоги.
 
Нарахування позивачу пені (штрафу тощо) є лише попередньою фіксацією факту порушення цивільно-правових зобов`язань, яка безпосередньо не впливає на права позивача. Відповідний розрахунок може бути письмовим доказом, який у разі виникнення спору між сторонами повинен оцінюватися судом відповідно до вимог процесуального законодавства.
 
Результат аналізу статей 12, 89 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що у разі виникнення спору між сторонами суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку відсотків, пені, штрафних санкцій тощо та здійснити оцінку доказів, на яких такі дії ґрунтуються.
 
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вищевказані вимоги позивача є неефективним способом захисту, оскільки не відновлюють порушене право і жодним чином не нівелюють негативні наслідки порушення права позивача, тому у задоволенні таких було обґрунтовано відмовлено судом першої інстанції. Крім того, слід зауважити, що з наданої
суду апеляційної інстанції виписки за договором № б/н за період з 8 травня 2007 року по 24 червня 2021 року, убачається, що штрафні санкції позивача відмінені і не нараховуються.
 
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .
 
Посилання у апеляційної скарги на те, що суд невірно зазначив розмір кредитного ліміту по кредитній картці, є обґрунтованими, проте не впливають на суть спірних правовідносин і не є підставою для скасування судового рішення.
 
Інші доводи апеляційної скарги на правильність висновку суду першої інстанції не впливають, а тому відхиляються колегією суддів.
 
Ураховуючи встановлені судом обставини, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до статі 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судове рішення без змін.
 
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
                
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 31 березня 2021 року залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.
 
Повний текст постанови складений 8 вересня 2021 року.

 
Головуючий                                                                      

 
Судді: