ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

25 серпня 2021 року                                                        
м.Суми
Справа №573/463/21 
Номер провадження 22-ц/816/1058/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Кононенко О. Ю. ,  Ткачук С. С. 
сторони:
позивач - ОСОБА_1 ,
представник позивача - Баулін Олексій Іванович ,
відповідач - Миколаївська селищна рада Сумського району Сумської області, 
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бауліна Олексія Івановича
на рішення Білопільського районного суду Сумської області від 18 травня 2021 року, в складі судді Замченко А.О., ухвалене у м. Білопілля, повний текст якого складено 18 травня 2021 року, 
В С Т А Н О В И В:

24 березня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Миколаївської сільської об`єднаної територіальної громади з позовом, в якому просив визнати за ним право приватної власності на складське приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
Свої вимоги мотивує тим, що 29 липня 2005 року він придбав у ВАТ «Бурякорадгосп» складське приміщення, розташоване в с. Лідине, Білопільського району, Сумської області. 
У березні 2021 року звернувся до державного реєстратора Білопільської міської ради із заявою про проведення державної реєстрації права приватної власності на вказане майно, але рішенням від 12 березня 2021 року йому відмовлено в реєстрації права власності на нерухоме майно у зв`язку з відсутністю документів, які посвідчують право власності юридичної особи на майно, яке продавалося, ліквідаційного та розподільчого балансу, затвердженого засновниками юридичної особи банкрута. 
Рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 18 травня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Миколаївської селищної ради Сумського району Сумської області про визнання права власності на складське приміщення відмовлено за безпідставністю.
В апеляційній скарзі представник позивача - адвокат Баулін О. І., посилаючись на невмотивованість судового рішення, не з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом норм матеріального права, просить рішення суду скасувати на ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
Доводи апеляційної скарги зводяться до помилковості висновків суду першої інстанції про нікчемність договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, посилаючись на те, що позивач має документи, які підтверджують його право на майно; зазначає, що суд не звернув увагу на те, що предметом купівлі - продажу було майно банкрута, а Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом ( в редакції на момент укладення договору купівлі-продажу майна боржника) не передбачав надання для реєстрації права власності документів, які б підтверджували власність боржника (продавця за договором) та не передбачав нотаріального посвідчення таких договорів; вважає, що ст. 392 ЦК України повинна застосовуватися не тільки у випадках, коли власник втратив документ, який засвідчує його право власності, а й у випадках, коли наявні у нього документи не дають змоги беззаперечно підтвердити своє право власності на нерухоме майно; не було враховано судом положення ст. 220 ЦК України. 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 29 липня 2005 року між ВАТ «Бурякорадгосп «Куянівський» в особі ліквідатора Пєхтєрєва Д.В. і ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу майна підприємства-банкрута, відповідно до якого останній придбав за 5700 грн. складське приміщення, розташоване в с. Лідине, Білопільського району, Сумської області Вказаний договір нотаріально посвідчений не був. (а. с. 9-11).
З витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що 11 червня 2007 року було здійснено державну реєстрацію припинення юридичної особи ВАТ «Бурякорадгосп «Куянівський», у зв`язку з визнанням його банкрутом (а. с. 13-15).
19 лютого 2021 року за замовленням позивача виготовлено технічний паспорт на виробничий будинок з господарськими будівлями та спорудами зерносклад загальною площею 1107 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 16-21).
З довідки КП «Сумське МБТІ» філіал «Білопільська госпрозрахункова виробнича дільниця» від 26 лютого 2021 року №36 вбачається, що станом на 31 грудня 2012 року право власності на нежитлову будівлю зерносклад, розташований за вказаною вище адресою, ні за фізичною, ні за юридичною особою не зареєстровано (а. с. 32).
Інформація про реєстрацію спірного зерноскладу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно також відсутня (а. с. 51).
Рішенням Виконавчого комітету Миколаївської селищної ради від 26 лютого 2021 року №136 упорядковано адресу нежитлової будівлі зерноскладу загальною площею 1107 м2, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 23).
Рішенням державного реєстратора Білопільської міської ради від 12 березня 2021 року №57056962 відмовлено в державній реєстрації права власності за ОСОБА_1 на зерносклад, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки документи подані для державної реєстрації прав не відповідають вимогам або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують (а. с. 58).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки договір купівлі-продажу від 29 липня 2005 року не був зареєстрований у встановленому законом порядку, він є нікчемним, у зв`язку з чим не породжує для сторін прав і обов`язків, а тому відсутні правові підстави для визнання права власності на спірне приміщення за позивачем.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають вимогам закону та обставинам справи. 
Статтею 6 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, згідно ст. 627 ЦК України.
Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.
Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
За змістом ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
За змістом ст.  210, ч. 3 ст. 640 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у випадках, встановлених законом, правочин підлягає державній реєстрації. Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.
Згідно зі ст. 657 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.
Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, норма ч.2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. Момент вчинення таких правочинів згідно зі ст. 210, ч. 3 ст. 640 ЦК України пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними й не створюють прав та обов`язків для сторін. 
За нормами ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Верховний Суд України також дотримується вищезазначеного при здійсненні перегляду судових рішень у справах зі спорів про визнання дійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна (п.13 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", постанови ВСУ від 10.03.2009 у справі №21/555 та від 18.04.2011 у справі №2-17/604-2009).
У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9 роз`яснено, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст.220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. 210, 640 ЦК України пов`язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.
Пунктами 5, 6 Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року № 671, передбачено, що державній реєстрації підлягають договори купівлі-продажу, міни земельної ділянки або іншого нерухомого майна; державна реєстрація правочинів проводиться шляхом внесення нотаріусом запису до Державного реєстру правочинів одночасно з його нотаріальним посвідченням.
Судом установлено, що укладений між сторонами договір купівлі-продажу складських приміщень за адресою: АДРЕСА_1 підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.
Момент вчинення правочинів згідно зі статтею 210, ч. 3 ст. 640 ЦК України пов`язується з державною реєстрацією.
Статтею 657 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.
У зв`язку з цим, не будучи укладеним, договір не може бути визнаний судом дійсним на підставі ст.220 ЦК України.
Крім того, однією з умов визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину.
Будь-яких доказів ухилення сторони відповідача від нотаріального посвідчення правочину позивач суду не надав і судом їх не здобуто.
Такий висновок викладено в постановах Верховного суду України від 30 січня 2013 року у справі № 6-162цс12 та від 19 червня 2013 року у справі № 6-49цс13.
Такої ж позиції дотримується Верховний Суд у постановах від 17 квітня 2019 року справа № 2-4783/07, від 29 травня 2020 справа № 629/5243/16-ц, від 11 вересня 2019 року справа № 1915/14800/2012.
З огляду на викладене не можуть братися до уваги доводи апеляційної скарги про те, що предметом купівлі - продажу було майно банкрута та, що Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом ( в редакції на момент укладення договору купівлі-продажу майна боржника) не передбачалося нотаріального посвідчення таких договорів .
Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують висновків суду та не належать до тих підстав, із якими процесуальне законодавство пов`язує можливість прийняття судового рішення про скасування оскарженого рішення суду. 
Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідивши обставини справи, надавши належну оцінку наявним у справі доказам, ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.
Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бауліна Олексія Івановича залишити без задоволення.
Рішення Білопільського районного суду Сумської області від 18 травня 2021 року в даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий -                                                                                В.І. Криворотенко 

Судді:                                                                   О.Ю. Кононенко

                                                                        С.С. Ткачук