ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
 
іменем України

19 серпня 2021 року
м. Харків

справа № 643/20781/19
провадження № 22-ц/818/3415/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого – Котелевець А.В.,
суддів – Кругова С.С., Маміної О.В.,

учасники справи:
позивач – Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі»,
відповідач –  ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 23 березня 2021 року в складі судді Мельникової І.Д.,

у с т а н о в и в:

В грудні 2019 року Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» (далі – КП «ХТМ») звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1  та просило стягнути з відповідача заборгованість за опалення та гарячу воду за період з 01 листопада 2010 року по 31 жовтня 2019 року в загальному розмірі 18 978,02 грн, з яких: сума боргу – 17 001,11 грн; 3% річних – 525,29 грн; інфляційні втрати – 1 447,62 грн.
Позов мотивовано тим, що  ОСОБА_1  зареєстрований та мешкає у квартирі АДРЕСА_1 та є споживачем послуг, які надає позивач (особовий рахунок № НОМЕР_1 ). Станом на 01 листопада 2019 року внаслідок неповної оплати відповідачем наданих послуг утворилась заборгованість за період з 01 листопада 2010 року по 31 жовтня 2019 року в розмірі 17 001,11 грн, що є порушенням вимог пункту 5 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та пункту 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води.
Зазначає, що на підставі статті 625 ЦПК України з ОСОБА_1 також підлягають стягненню 3% річних в розмірі 525,29 грн та інфляційні втрати в розмірі 1 447,62 грн.

31 жовтня 2020 року ОСОБА_1 подав відзив на позовну заяву, в якому зазначав, що вартість послуг є завищеною, у зв`язку з чим він не погоджується з розміром наявної заборгованості. Також, ОСОБА_1 просив суд першої інстанції застосувати строки позовної давності.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 23 березня 2021 року позов КП «ХТМ» задоволено частково. Стягнуто з  ОСОБА_1  на користь КП «ХТМ»: заборгованість за опалення та гарячу воду за період з 01 грудня 2016 року по 31 жовтня 2019 року в загальному розмірі 12 015,22 грн, з яких сума боргу – 10 204, 32 грн, інфляційні втрати – 1 321,15 грн, 3 % річних – 489, 75 грн; судовий збір в розмірі 1 114,87 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що несвоєчасна оплата заборгованість за опалення та гарячу воду призвела до виникнення заборгованості, яка підлягає стягненню в судовому порядку. З урахуванням строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем, заборгованість підлягає стягненню за період з 01 грудня 2016 року по 31 жовтня 2019 року у вказаному розмірі.

05 квітня 2021 року  ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати та направити справу до іншого суду першої інстанції для розгляду.
Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції не перевірив надані КП «ХТМ» розрахунки щодо 3 % річних та інфляційних втрат. Зазначає, що суд першої інстанції залишив поза увагою норми частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», на підставі якої споживачі звільняються від сплати судового збору.

21 травня 2021 року КП «ХТМ» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просило рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відзив мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм процесуального та матеріального права на підставі поданих позивачем доказів, яким надана належна оцінка.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 23 березня 2021 року за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення її учасників за наявними у ній матеріалами з підстав, передбачених частиною першою статті 369 ЦПК України.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини першої статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1  зареєстрований та мешкає у квартирі АДРЕСА_1 та є споживачем послуг з теплопостачання (особовий рахунок № НОМЕР_1 ).

За визначеннями, які зазначені у статті 1 Закону України від 24 червня 2004 року № 1875 - IV «Про житлово - комунальні послуги» (далі - Закон № 1875-IV), чинному на момент виникнення спірних правовідносин, житлово - комунальні послуги – результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.
Такі послуги надаються споживачу – фізичній чи юридичній особі, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.
Комунальні послуги – результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

В статті 1 Закону України «Про житлово – комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189 – VIII, який набрав чинності 10 грудня 2017 року (далі – Закон № 2189 – VIII), житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
Виконавець комунальної послуги - суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору. 
Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами (стаття 5 Закону № 2189 – VIII).

Згідно з статтею 1 Закону України «Про теплопостачання» споживач теплової енергії – фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору.

Відповідно до статті 1 Закону № 1875-IV у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, споживач - це фізична або юридична особа, яка отримує або має намір отримувати житлово - комунальні послуги.

Згідно з статтею 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом. 

Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Без заяви сторони у спорі позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише з наявністю про це заяви сторони, зробленої до ухвалення рішення судом першої інстанції.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

В жовтні 2020 року ОСОБА_1 подав клопотання про застосування строків позовної давності.

Отже, встановивши, що КП «ХТМ» надає послуги з централізованого опалення за адресою: АДРЕСА_2 , де зареєстрований та проживає відповідач, який отримує вказані послуги і користується ними, що в свою чергу відповідачем не спростовано, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості за спожиті послуги.

З урахуванням клопотання відповідача про застосування строку позовної давності, суд першої інстанції вірно встановив, що заборгованість за період з 01 листопада 2010 року до 30 листопада 2016 року не підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Розмір заборгованості за послуги з централізованого опалення за період з 01 грудня 2016 року по 31 жовтня 2019 року відповідачем не спростовано.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 

Зобов`язання також виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Відповідно до статтей 150, 156, 162 ЖК України власник житлового будинку (квартири), а також члени його сім`ї також зобов`язані утримувати квартиру, сплачувати за комунальні послуги за затвердженими тарифами.

Наймачі несуть рівні обов`язки по сплаті комунальних послуг, повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору (стаття 64 ЖК України).

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово - комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь - якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Правом вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також трьох процентів річних кредитор наділений у силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних як складова грошового зобов`язання та особлива міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Саме такого правового висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18).

Порядок нарахування 3 % річних та інфляційних втрат наведений відповідачем в апеляційній скарзі судова колегія не приймає оскільки він розрахований невірно.

Розмір інфляційних витрат визначається за допомогою середніх індексів інфляції із розрахунку за кожен місяць, а потім: сума боргу:100*індекс інфляції.

Розмір 3 % річних визначено за допомогою наступної формули: (сума боргу) : 100*3* (дні) : 365.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь 3 % річних та інфляційних втрат з урахуванням строків позовної давності.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції залишив поза увагою норми частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», на підставі якої споживачі звільняються від сплати судового збору суд, апеляційної інстанції зазначає таке.

Відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

Матеріали справи свідчать, що оскаржується рішення Московського районного суду м. Харкова від 23 березня 2021 року у справі за позовом КП «ХТМ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиті комунальні послуги.  ОСОБА_1 має процесуальний статус відповідача, тому в даній справі безпосередньо не вирішуються питання про захист його порушених прав за його зверненням до суду. Отже, підстав для відмови у стягненні з відповідача на користь позивача судового збору за подання позову відсутні.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції також не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. 367, ч. 1 ст. 369, п. 1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 23 березня 2021 року – залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду. 

Повне судове рішення складено 19 серпня 2021 року.

Головуючий А.В. Котелевець

Судді С.С. Кругова

О.В. Маміна