УХВАЛА

26 серпня 2021 року 
Київ

справа № 240/8788/20
адміністративне провадження № К/9901/3102/21 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Єресько Л.О.,
суддів: Загороднюка А.Г.,  Соколова В.М., 
розглянув у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу № 240/8788/20
за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у м.Києві про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії
за касаційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2020 року, ухвалене суддею Гуріним Д.М
та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2020 року, ухвалену колегією суддів у складі: головуючого судді Мацького Є.М., суддів: Залімського  І. Г., Сушка О.О.,

УСТАНОВИВ:
10 червня 2020 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві (далі - відповідач), у якому просив:
визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо недонарахування та недоплати ОСОБА_1 процентної надбавки за вислугу років з урахуванням у вислузі років часу роботи в Державній податковій інспекції Московського району м.Києва з 29 липня 1998 року до 14 лютого 2000 року;
зобов`язати відповідача донарахувати і доплатити на користь ОСОБА_1 процентну надбавку за вислугу років, з урахуванням у вислузі років часу роботи в Державній податковій інспекції Московського району м. Києва з 29 липня 1998 року до 14 лютого 2000 року. 
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2020 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2020 року, у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що станом на момент виникнення спірних правовідносин робота в державних органах не могла бути включена до стажу служби, що дає право на призначення пенсії за вислугою років позивачу. Суди також зазначили, що позивач у 2000 році не переходив на роботу в органи внутрішніх справ, оскільки податкова міліція не відносилася до органів внутрішніх справ, незважаючи на те, що діяльність податкової міліції частково урегульовувалася нормативними документами для органів внутрішніх справ. Положення пунктів 1, 2 постанови Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 1998 року №1716 «Про проходження служби особами начальницького складу податкової міліції та обчислення їм вислуги років, призначення і виплати пенсій і грошової допомоги» та абзацу 12 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року №393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їхніх сімей», які позивачем визначено у якості правової підстави заявлених позовних вимог, регулюють питання обрахування стажу служби виключно для призначення пенсії, а не для виплати надбавок до заробітної плати як того просить позивач у позовній заяві. Суди попередніх інстанцій акцентували увагу на тій обставині, що позивач у межах цього спору не просить зарахувати йому стаж роботи на державній службі до вислуги років, що дає право на призначення пенсії за вислугою років на сьогоднішній день для звернення органів Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії.
27 січня 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , у якій скаржник просить скасувати рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2020 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
В обґрунтування наявності підстав касаційного оскарження ОСОБА_1 посилається на те, що в оскаржуваному судовому рішенні суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладену у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 826/16143/18.
Так, скаржник уважає, що правовідносини у справі № 826/16143/18 є подібними правовідносинам у цій справі у частині порівняння служби в податковій міліції зі службою в органах внутрішніх справ, де суд дійшов висновку про тотожність правового статусу цих служб. Зазначає, що в указаній постанові Верховний Суд указав, що статус осіб, які проходили службу в органах податкової служби України прирівнювався до статусу осіб, які перебували на службі в органах внутрішніх справ України. Даний висновок підтверджується також тим, що позивачу під час проходження служби у податковій міліції було присвоєно спеціальне звання - лейтенант податкової міліції, а в подальшому старший лейтенант податкової міліції, яке у свою чергу призначалось на підставі Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року №114.
Скаржник наполягає, що в силу положень пунктів 1, 2 постанови Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 1998 року №1716 «Про проходження служби особами начальницького складу податкової міліції та обчислення їм вислуги років, призначення і виплати пенсій і грошової допомоги» та абзацу 12 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року №393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їхніх сімей» позивачу при переході з державної служби на роботу на посаді начальницького складу податкової міліції до стажу роботи у податковій міліції мала бути зарахована робота на державній службі. Внаслідок невірного обчислення вислуги років йому недоплачено відповідачем процентну надбавку за вислугу років. Тому, на переконання скаржника, судами попередніх інстанцій наведені обставини не були враховані.
27 січня 2021 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя - доповідач) Єресько Л.О., судді Загороднюк А.Г., Соколов В.М.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 11 лютого 2021 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою. Зі змісту цієї ухвали слідує, що провадження у справі відкрито з підстав, визначених пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, яким передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду Єресько Л.О. від 25 серпня 2021 року закінчено підготовчі дії у справі та призначено її до розгляду у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у відповідності до пункту 3 частини 1 статті 345 КАС України. 
В аспекті надання оцінки доводам касаційної скарги щодо неоднакового правозастосування, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Умовою для перегляду Верховним Судом судових рішень в адміністративних справах з указаної нормативної підстави є їх невідповідність викладеному у постанові Верховного Суду висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах. 
Невідповідність правозастосовному висновку Верховного Суду (висловленому за наслідками розгляду (іншої) справи у касаційному порядку) матиме місце тоді, коли суд (суди) попередніх інстанцій, розглядаючи справу за схожих предмета спору, підстав позову, обставин справи та правового регулювання спірних правовідносин дійшов (дійшли) протилежних висновків щодо суті заявлених вимог, застосувавши норму права по-іншому, аніж це роз`яснив суд касаційної інстанції (в іншій подібній справі).
При цьому, подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.
Водночас обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, та оцінка судами їх сукупності не можна визнати як подібність правовідносин.
Отже подібність правовідносин необхідно встановлювати одночасно за трьома критеріями: суб`єктним, об`єктним і, так би мовити, змістовним. Основним критерій, без якого неможливо встановити подібність правовідносин, є змістовний (права й обов`язки суб`єктів).
Касаційна скарга, головним чином, побудована на доводах про неправильне застосування судами попередніх інстанцій пунктів 1, 2 постанови Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 1998 року №1716 «Про проходження служби особами начальницького складу податкової міліції та обчислення їм вислуги років, призначення і виплати пенсій і грошової допомоги», абзацу 12 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їхніх сімей», оскільки йому при переході з державної служби на роботу на посаді начальницького складу податкової міліції до стажу роботи у податковій міліції мала бути зарахована робота на державній службі. Колегія суддів нагадує, що в цьому зв`язку скаржник зазначив про неврахування судом апеляційної інстанції висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року у справі № 826/16143/18. 
Проаналізувавши правову позицію Верховного Суду щодо застосування норм права у контексті характеру та юридичної природи спірних правовідносин, з яких виник спір у наведеній скаржником справі, у зіставленні з предметом спору, підставами і змістом позовних вимог та правовим регулюванням спірних правовідносин у цій справі в оскаржуваній частині, на предмет їх подібності, а відтак застосовності як підстави для касаційного перегляду оскаржених рішень судів попередніх інстанцій по суті, колегія суддів зазначає таке.
У справі № 826/16143/18 спірні правовідносини стосувалися зобов`язання Національної поліції України зарахувати позивачу до вислуги років у поліції, наявну на момент переходу на службу у Національній поліції України вислугу років служби у податковій міліції для призначення пенсії. 
Натомість, у цій справі позивач просить донарахувати і виплатити надбавку за вислугу років за час роботи у податковій міліції з урахуванням періоду служби у Державній податковій інспекції Московського району м. Києва на посаді державної служби, що не регулюється нормами законодавства, яке застосовано судами під час вирішення справи № 826/16143/18. 
Позивач не просить зарахувати йому стаж роботи на державній службі до вислуги років, що дає право на призначення пенсії на сьогоднішній день для звернення органів Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії.
Тому, висновки Верховного Суду у справі № 826/16143/18 ґрунтувалися на фактичних обставинах та відповідних їм правовідносинах, які сутнісно відрізняються від тих, які маємо у цій справі в оскаржуваній частині, а також на іншому (відмінному) правовому регулюванні, а саме для цілей визначання наявності підстав зарахування до вислуги років у поліції стажу служби у податковій поліції та, яке незастосовне до правовідносин цієї справи в оскаржуваній частині.
Резюмуючи написане необхідно зазначити, що правові висновки, викладені у вказаній постанові Верховного Суду, які скаржник у площині спірних правовідносин цієї справи в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність відповідача та зобов`язання Головне управління ДПС у місті Києві донарахувати і доплатити на користь позивача процентну надбавку за вислугу років, з урахуванням у вислузі років часу роботи в Державній податковій інспекції Московського району м. Києва з 29 липня 1998 року до 14 лютого 2000 року подає як підставу для касаційного оскарження, відтак і перегляд судових рішень судів попередніх інстанцій, не можна визнавати такими, що містять правові висновки, відмінні від висновків судів попередніх інстанцій при вирішенні цієї справи, позаяк правові висновки у справі № 826/16143/18 Верховний Суд формував у контексті правовідносин та фактичних обставин справи, які за своїм змістом, обсягом та юридичною природою не є подібними до тих, які виникли у цій справі в оскаржуваній частині. 
Отже висновки Верховного Суду стосовно застосування норм права, викладені у постанові від 07 жовтня 2020 року у справі № 826/16143/18, на яку посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними до спірних правовідносин у цьому касаційному провадженні, тому не можуть слугувати прикладом неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм права при ухваленні судового рішення, щодо якого подано касаційну скаргу в цій справі, у значенні пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України. 
За правилами пункту 5 частини першої статті 339 КАС суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу (частина друга статті 339 КАС). 
З огляду на те, що висновки Верховного Суду щодо застосування норми права, викладені у постанові від 07 жовтня 2020 року у справі № 826/16143/18, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними до спірних правовідносин, касаційне провадження у цій справі, яке Верховний Суд відкрив на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, підлягає закриттю.
Керуючись статтями 339, 355, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд,

УХВАЛИВ:
1. Закрити касаційне провадження № К/9901/3102/21 за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2020 року у справі № 240/8788/20. 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не оскаржується.

...........................

...........................

...........................
Л.О. Єресько
А.Г. Загороднюк 
 В.М. Соколов 
Судді Верховного Суду