ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

10 червня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 160/16331/20	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Сафронової С.В. (доповідач),
                               суддів:  Чепурнова Д.В., Мельника В.В.,     
за участю секретаря судового засідання Трошиної А.С. 

ррозглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2021 року
    у адміністративній справі № 160/16331/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області    про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

          Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2021 року задоволено частково адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, а саме: визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком, та визнано протиправним і скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області Відділу з питань призначення та перерахунків пенсій про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком.                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                            
Одночасно, вказаним рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2021 року визнано періоди роботи ОСОБА_1 такими, що дають право на призначення пенсії за віком, а саме: з 30.11.1981р. до 12.08.1982 р., всього 9 місяців 22 дні, за записом № 3 в трудовій книжці (період навчання); з 01.01.2000 р. по 31.12.2000 р. – 1 рік, з 06.04.2001 р. по 06.02.2002 р. – 1 рік 3 місяці 26 днів; з 02.2008 р. по 31.12.2009 р. - 1 рік 10 місяців 28 днів; з урахуванням свідоцтва №63402432 про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності від 29.07.1994, та свідоцтва про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності № 492 від 02.06.1997. Цим же рішенням суду,  Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зобов`язано повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком, з урахуванням судового рішення. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 судом відмовлено, а за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 стягнуто судовий збір у розмірі 840,80 грн. 
   Зазначене рішення суду першої інстанції оскаржено в апеляційному порядку позивачем по справі в частині відмови судом у задоволені його вимог, які стосуються визнання періодів його роботи з 29.07.1994 р. по 31.07.2002 р. (8 років 1 місяць 3 дні), та з 02.2008 р. по 31.03.2012 р. (4 роки 1 місяць 26 днів) такими, що надають право на призначення пенсії за віком, і відмови судом зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути його, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , заяву про призначення пенсії за віком з урахуванням судового рішення та призначити пенсію за віком з дати звернення, тобто з 16 жовтня 2020 року, і виплатити належні пенсійні виплати за весь час з моменту звернення позивача за призначенням пенсії вперше.
         Апеляційна скарга позивача мотивована безпідставним не врахуванням судом першої інстанції протиправності не зарахування відповідачем до його, як фізичної особи – підприємця, трудового стажу за період: з 29.07.1994 року до 31.01.2000 року та з 6.02.2002 року по 31.07.2002 року, хоча у вказані періоди ним здійснювалася підприємницька діяльність із застосуванням спрощеної системи оподаткування, в тому числі із застосуванням фіксованого податку, і відповідно, суд повинен був взяти до уваги, що: період з 1 січня 1998 р. по 31 грудня 2003 р. повинен був зараховуватися до трудового стажу фізичних осіб - підприємців на підставі довідки про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності, а період з 1 січня 2004 р. по 31 грудня 2017 р. - за бажанням особи, за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від суми сплачених коштів. Також апелянт вказує на безпідставне не врахування судом  першої інстанції долучених до матеріалів справи: Довідки ДПІ про облік його як суб`єкта підприємницької діяльності, свідоцтва №63402432 про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності від 29.07.1994, та свідоцтва про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності № 492 від 02.06.1997, хоча вказаних документів на погляд апелянта достатньо для зараховування до трудового стажу фізичної особи - підприємця періоду його діяльності з 29.07.1994 року до 31.01.2000 року та з 6.02.2002 року по 31.07.2002 року
          Мотивуючи незаконність рішення суду першої інстанції в частині незадоволення його вимог про зарахування до його трудового стажу усього вказаного ним у позові періоду здійснення ним, як фізичною особою підприємницької діяльності, апелянт вказує на долучені ним до матеріалів справи копій квитанцій про систематичну сплату ЄПВ починаючи з 2008 року по липень 2012 року (в кількості 51 арк), достовірність яких підтверджено також отриманою з інтернет-сайту ПФУ довідкою ОК-5, де вказано сплачені суми до Пенсійного фонду України, а також довідками про відсутність заборгованості перед пенсійним фондом та податковим органом № 192 від 11.06.2012 та № 34259 від 30.05.2012. За вказаних обставин, апелянт просить скасувавши рішення суду першої інстанції, прийняти інше рішення, яким: визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови у призначенні йому, ОСОБА_1 , пенсії за віком; скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області Відділу з питань призначення та перерахунків пенсій про відмову ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , в призначенні пенсії за віком; визнати період роботи ОСОБА_1 з 29.07.1994 року по 31.07.2002 рік всього 8 років 1 місяць 3 дні та з 6.02.2008 по 31.03.2012 рік 4 роки 1 місяць 26 днів - такими, що дають право на призначення пенсії за віком; і зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , про призначення пенсії за віком з урахуванням судового рішення та призначити пенсію за віком з дати звернення, тобто з 16 жовтня 2020 року, і виплатити належні пенсійні виплати за весь час з моменту звернення за призначенням пенсії вперше; а також присудити з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1261,20 грн.
  У відзиві на апеляційну скаргу позивача, пенсійний орган вказує на безпідставність доводів апелянта, які не підлягають задоволенню у зв`язку з їх безпідставністю. Просить у задоволені  апеляційної скарги позивача відмовити
  Заслухавши в судовому засіданні пояснення, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши за матеріалами справи повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин та правильність їх оцінки, а також застосування до них норм матеріального права, судова колегія на підставі встановлених та перевірених обставин в межах апеляційного оскарження судового рішення, дійшла висновку, що вимоги апеляційної скарги позивача задоволенню не підлягають, а рішення суду першої інстанції має бути залишено без змін, виходячи з нижченаведеного
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач по справі - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до Металургійного відділу Криворізького південного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області 16 жовтня 2020 року з заявою про призначення пенсії по досягнення пенсійного віку, додавши належні на його думку     документи, а саме: довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру, заяву про призначення/перерахунок пенсії, паспорт, трудову книжку, анкету опитування, військовий квиток, диплом (свідоцтво, атестат) про навчання, довідку з ДПІ про облік як суб`єкт підприємницької діяльності в кількості 11 шт., довідку із СПОВ про заробітну плату у період з 01.07.2000 р. по день звернення, і заяву про спосіб виплати пенсії (через банк).
Листом Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області від 02.11.2020 року №0400-0305-8/103156 позивачу було відмовлено в призначенні пенсії з тих підстав, що за наданими документами загальний страховий стаж включно по 27.09.2020 р, складає 19 років 08 місяців 25 днів. Цим же листом, позивач повідомлявся, що до його трудового стажу не враховано періоди з 14.08.1987 по 12.06.1989, та з 22.04.1992 по 03.11.1992 із-за відсутності посилання на відповідну норму КзпП при його звільненні. 
Позивач по справі не погоджуючись з вказаною відмовою Головного управління Пенсійного фонду України та вважаючи її неправомірною, звернувся до суду з позовом, під час розгляду якого, суд першої інстанції керувався положеннями ст.19, ч.1 ст.46, Конституції України, ст.48 Кодексу законів про працю, ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII (далі - Закон №1788-XII), ст.1, ч.1 ч.4 ст.24 ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-ІV (далі - Закон №1058-ІV). 
Відповідно до вказаних норм, суд першої інстанції вирішуючи спір у цій справі правильно виходив з того, що чоловіки набувають право на пенсію за віком, після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 26 років - з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року, та не менше 27 років - з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року, при цьому, стаж роботи має підтверджуватися записами у трудовій книжці, а при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, наявний трудовий стаж встановлюється згідно затвердженого Кабінетом Міністрів України Порядку.
Обґрунтовано на думку колегії суддів також, суд першої інстанції узяв до уваги той факт, що із спірного періоду здійснення позивачем підприємницької діяльності з 29.07.1994 року по 31.07.2002 рік та з 02.2008 по 31.03.2012 року, відповідачем вже частково зараховано до страхового стажу ОСОБА_1 періоди: з 17.07.1998 року по 31.05.1999 року, з 02.06.1999 року по 31.12.1999 року, з 05.01.2001 року по 04.03.2001 року, з 06.03.2001 року по 05.04.2001 року, з 01.01.2010 року по 31.03.2012 року, тому підстав для повторного зарахування даних періодів немає, а спірними на час звернення позивача за судовим захистом залишаються періоди: з 29.07.1994 року по 16.07.1998 року; з 01.01.2000 року по 31.12.2000 року; з 06.04.2001 року по 31.07.2002 року; а також періоди з 04.02.2008 року по 31.12.2009 року та з 01.01.2010 року по 31.03.2012 року, оскільки відповідачем замість 4 років 1 місяця 26 днів було зараховано 3 роки 0 місяців 21 день.
На підставі аналізу встановлених фактичних обставин по справі та норм матеріального права, якими врегульовано спірні правовідносини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність не зарахування відповідачем до страхового стажу позивача спірних періодів здійснення підприємницької діяльності: з 01.01.2000 по 31.12.2000, з 06.04.2001 по 06.02.2002, 04.02.2008 по 31.12.2009, що в свою чергу свідчить про необґрунтованість прийнятого відповідачем рішення від 02.11.2020 року №0400-0305-8/103156, що є підставою для задоволення вимог позивача в цій частині. А виходячи з дискреційних повноважень пенсійного органу в частині перевірки поданих для призначення пенсії документів, та перевірки їх відповідності та достатності, суд першої інстанції вмотивовано визначився із ефективним способом захисту порушеного права позивача шляхом зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення йому пенсії за віком з урахуванням судового рішення у цій справі.
Разом з тим, встановивши у цій справі на підставі долучених копій рішень та свідоцтв про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності,  діяльності і про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності-фізичної особи та патентів, а також записів  в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців факт здійснення позивачем своєї діяльності із застосуванням: загальної системи оподаткування, обліку та звітності - у період з 01.01.1998 року по 30.06.1998 року; загальної системи оподаткування, обліку та звітності - у період з 01.07.1998 року по 31.07.2002; та спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності -  у період з 01.01.2010 по 31.03.2012 року; а також з`ясувавши  факт відсутності відомостей про форму діяльності та сплату податків позивачем - за період з 29 липня 1994 р. по 1997 р., і не надання вказаної інформації самим позивачем з підстав знищення документів відповідно до наказу від 12.04.2012 №578/5 у зв`язку з закінченням строку їх зберігання, що підтверджується довідкою Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 30.09.2020 року 394360/1004-36-78-01 - суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач     будучи зареєстрованим як фізична особа-підприємець у період з 29.07.1994 року по 19.06.2012 року, та підтвердивши  сплату фіксованого розміру прибуткового податку та    сплату страхових внесків за періоду здійснення підприємницької діяльності з 01.01.2000 по 31.12.2000, та  з 06.04.2001 по 06.02.2002, відповідно, має право на зарахування до страхового стажу для визначення права на призначення пенсії згідно із ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", що безпідставно відповідачем не було враховано.
Водночас, суд першої інстанції, не встановивши будь-яких відомостей про сплату ОСОБА_1 страхових внесків до Пенсійного фонду України за періоди з 29.07.1994 по 16.07.1998, з 07.02.2002 по 31.07.2002, а також не виявивши будь-яких документів, на підставі яких закон дозволяє зарахування періодів здійснення підприємницької діяльності до страхового стажу (спеціальний торговий патент, свідоцтво про сплату єдиного податку, патент про сплату фіксованого розміру прибуткового податку з громадян, довідка про сплату страхових внесків) – суд визнав за неможливе зарахування періодів до страхового стажу позивача, і судова колегія погоджується з такими висновками, оскільки позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами обставини, на підставі яких закон дозволяє зарахування періодів здійснення підприємницької діяльності до страхового стажу. 
Відповідно до пункту 4 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі – Порядок № 637),     до трудового стажу фізичних осіб-підприємців зараховуються періоди проведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи     оподаткування, в тому числі із застосуванням фіксованого податку, з 1 січня 1998 р. по 31 грудня 2003р. – на підставі довідки про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності, або довідки, виданої податковою інспекцією про перебування на обліку як суб`єкта підприємницької діяльності із зазначенням системи оподаткування та інформації про сплату податку.    
Тобто, головною умовою для зарахування періодів здійснення підприємницької діяльності до страхового стажу є підтвердження інформації про сплату податків та обов`язкових платежів, оскільки сам по собі статус підприємця та перебування на загальній (чи будь-якій іншій) системі оподаткування, не означає фактичне провадження підприємницької діяльності та автоматизовану сплату страхових внесків. Крім того, факт факт відсутності у контролюючого органу документів податкової звітності, в тому числі і з підстав їх знищення за закінченням строку зберігання, не звільняє позивача, як суб`єкта господарювання від обов`язку зберігати створені під час його діяльності документи бухгалтерського обліку, фінансової та податкової звітності та інші документи, а їх відсутність та неможливість їх відновлення не може бути доказом на підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій. До речі, позивач в даному випадку може скористатися визначеною пунктом 2 Порядку № 637 можливістю підтвердити  трудовий  стаж за допомогою органів Пенсійного фонду, якими вказана процедура здійснюється  на підставі показань свідків, та без втручання до цього адміністративного суду
Підсумовуючи вищенаведене, судова колегія визнає законними та обґрунтованими висновки суду першої інстанції в частині відмови позивачу у задоволені його вимог, які стосуються зарахування без будь-яких підтверджуючих документів та при відсутності записів в трудовій книжці позивача щодо здійснення ним підприємницької діяльності, до страхового стажу позивача періодів здійснення підприємницької діяльності  з 29.07.1994 по 16.07.1998, та з 07.02.2002 по 31.07.2002, а доводи апеляційної скарги позивача цих висновків не спростовують, та не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції у цій справі.
Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України судова колегія застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. 
Керуючись ст.ст.    242, 315, 316, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

                                                   П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення 
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2021 року – залишити без змін
          Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
   
Головуючий - суддя                                                                      С.В. Сафронова 

                               суддя                                                                      Д.В. Чепурнов 

                               суддя                                                                      В.В. Мельник