Справа № 350/1785/17 
Провадження № 22-ц/4808/429/21 
Головуючий у 1 інстанції Калиній Г. В. 
Суддя-доповідач Василишин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 вересня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
судді-доповідача        Василишин Л.В.,
суддів:                        Девляшевського В.А., Максюти І.О.,
секретаря                Максимів Ю.В.
за участі представника апелянта за зустрічним позовом - адвоката Родікова І.С., апелянта ОСОБА_1 , представника апелянта ОСОБА_1 - адвоката Ткачука С.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 30 грудня 2020 року,ухвалене у складі судді Калиній Г.В., в селищі Рожнятів, у справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_1 , про визнання заповітів недійсними, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про усунення від права на спадкування та визнання права власності на спадкове майно, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсними заповітів, визнання права власності на спадкове майно за законом,
в с т а н о в и в:
У листопаді 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просили визнати недійсним заповіт від 14 травня 2015 року на підставі рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 04 березня 2015 року, яким ОСОБА_6 визнано недієздатним.
Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їх батько ОСОБА_6 . 12 лютого 2014 року батько заповів їм літню кухню, яка знаходиться по АДРЕСА_1 , а онукові ОСОБА_2 - жилий будинок, стайню, стодолу, господарські будівлі, крім літньої кухні, а також все майно, яке належить йому на день його смерті за цією ж адресою. Після смерті батька, у жовтні 2017 року у нотаріальній конторі вони дізналися, що є ще один заповіт від 14 травня 2015 року, яким батько заповів усе своє майно тільки онукові ОСОБА_2 . Вважають, що вказаний заповіт є недійсним, оскільки рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 04 березня 2015 року останній був визнаний недієздатним.
27 листопада 2017 року позивачі подали заяву про доповнення до позовної заяви в якій зазначили, що дізналися про існування ще одного, третього заповіту, складеного від імені їх батька ОСОБА_6 від 02 лютого 2014 року, відповідно до якого ОСОБА_6 на випадок своєї смерті заповів своєму онукові ОСОБА_2 свій житловий будинок, літню кухню, стайню, стодолу і всі господарські споруди, які знаходяться по АДРЕСА_1 , а також все своє майно, яке буде належати йому на день смерті. 
У грудні 2017 року ОСОБА_2 подав зустрічну позовну заяву про усунення ОСОБА_1 та ОСОБА_3 від права на спадкування за законом після смерті його діда ОСОБА_6 . 
Свої вимоги ОСОБА_2 мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його дідо, ОСОБА_6 , після смерті якого відкрилася спадщина на належне спадкодавцю нерухоме майно. Спадкоємцями за законом, крім нього, як спадкоємця за правом представлення, оскільки його мати - дочка спадкодавця померла до відкриття спадщини, є позивачі за первісним позовом, діти померлого: ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Його дід на день смерті був особою похилого віку. За життя часто хворів, протягом останніх років життя не міг самостійно себе обслуговувати та потребував постійної сторонньої допомоги. Доглядом діда, забезпеченням його ліками, продуктами та побутовим обслуговуванням займався виключно він. Через безпорадний стан діда він звернувся з позовною заявою до суду про визнання його недієздатним. Рішенням Рожнятівського районного суду від 04 березня 2015 року ОСОБА_6 було визнано недієздатним, а його призначено опікуном. При цьому, про безпорадний стан ОСОБА_6 було добре відомо його синам ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , які проживають в інших значно віддалених населених пунктах та не приїжджали до батька, не надавали та не мали наміру надавати йому будь-яку допомогу. 
Враховуючи викладене, просив усунути позивачів за первісним позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_3 від права на спадкування за законом спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Ухвалою Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 07 серпня 2018 року затверджено мирову угоду, укладену між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , відповідно до якої:
визнано нікчемним заповіт ОСОБА_6 від 14 квітня 2015 року і спадкування майна спадкодавця, зокрема домоволодіння, яке розташоване в АДРЕСА_1 , здійснене за заповітом від 12 лютого 2014 року;
визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , як за співвласниками право власності на літню кухню, площею 34,3 метра квадратного, вартістю 23237 гривень, що позначена в технічному паспорті літерою «Б», ідеальна частка якої в домоволодінні, що розташоване в АДРЕСА_1 , становить 24/100 частини;
визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок, площею 101,5 метра квадратного, вартістю 42466 гривень, який  розташований в АДРЕСА_1 , що  становить 76/100  ідеальної частки.
ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 погодили, що всі понесені судові витрати відшкодуванню не підлягають.
ОСОБА_2 має право відгородити присуджену ОСОБА_1 та ОСОБА_3 літню кухню огорожею на відстані 1,5 метра від стін будівлі, залишивши утворену таким чином земельну ділянку навколо літньої кухні для її обслуговування та вільного доступу до неї.Облік та оплата за спожиту електроенергію ведеться власниками присудженого нерухомого майна роздільно. 
ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зобов`язуються дотримуватись правил добросусідства, завдаючи як найменше незручностей один одному.
За апеляційною скаргою ОСОБА_1 постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 19 лютого 2019 року ухвалу Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 07 серпня 2018 року про затвердження мирової угоди скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , в якому просив визнати нікчемним заповіт, посвідчений 14 квітня 2015 року від імені ОСОБА_6 , визнати недійсними заповіти ОСОБА_6 від 02 лютого 2014 року та 12 лютого 2014 року, визнати за ним право власності на 1/6 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, та земельної ділянки площею 0,2293 га, розташованих у АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_6 , після смерті якого він прийняв спадщину. Спадковим майном є: будинковолодіння по АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,2293 га за цією ж адресою, цільове призначення якої: для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд.
Від імені його батька посвідчувалися заповіти 02 і 12 лютого 2014 року, та 14 квітня 2015 року, проте рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 04 березня 2015 року, яке набрало законної сили 16 березня 2015 року, його визнано недієздатним, що свідчить про нікчемність останнього заповіту. 
Крім того, вказує на те, що в рамках цивільної справи № 350/1589/15-ц за позовом ОСОБА_2 , який діяв як законний представник ОСОБА_6 до Липовицької сільської ради, ОСОБА_5 про визнання незаконними та скасування рішень сільської ради, визнання недійсними договору оренди земельної ділянки та свідоцтва про право власності призначалась судово-психіатрична експертиза, згідно висновку якої № 212/2016 від 07 липня 2016 року ОСОБА_6 страждав стійким хронічним психічним розладом - вираженою судинною деменцією. Зазначене захворювання позбавляло його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на час 16 грудня 2013 року.Тобто як мінімум з 16 грудня 2013 року ОСОБА_6 не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що свідчить про те, що у 2014 році він імовірно також мав такий же стан. За таких обставин, заповіти посвідчені 02 та 12 лютого 2014 року підлягають визнанню недійсними у відповідності до ч. 1 ст. 225 ЦК України у зв`язку з чим , просив призначити відповідну посмертну експертизу.
У квітні 2019 року ОСОБА_2 заявив зустрічний позов до ОСОБА_1 , в якому просить усунути останнього від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 та відмовити в задоволенні його позову про визнання заповітів недійсними та визнання права власності на частку у спадковому майні за безпідставністю позовних вимог, мотивуючи тим, що ОСОБА_1 , як і іншим дітям спадкодавця, було відомо про безпорадний стан батька та його потребу в сторонньому догляді. Однак, ОСОБА_1 жодної допомоги своєму батькові не надавав, не піклувався про нього та не здійснював за ним догляд, а лише після смерті став претендувати на спадкове майно. 
У липні 2019 року ОСОБА_1 подав до суду позов до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в якому просив визнати за ним право власності на 1/4 частину спірного спадкового домоволодіння.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що документи про право власності на належне його батькам на праві спільної сумісної власності подружжя нерухоме майно, останні за свого життя не оформляли, хоча володіли таким майном.  ІНФОРМАЦІЯ_3  мати його померла, після смерті якої відкрилася спадщина на спадкове майно, тобто 1/2 частину будинковолодіння по АДРЕСА_1 . Спадщину після смерті матері прийняли в рівних долях він та його батько, оскільки з 2003 року по день смерті проживали в спірному будинковолодінні. Він звернувся в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Однак, нотаріус відмовила йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки він не зміг надати нотаріусу оригінали правовстановлюючих документів.
У вересні 2019 року позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 подав заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив усунути ОСОБА_1 від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , у задоволенні його позову про визнання заповітів недійсними відмовити та визнати за ним право власності на спадкове домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1 .
Рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 30 грудня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про визнання заповітів недійсними задоволено частково.
Встановлено, що заповіт, від імені ОСОБА_6 , посвідчений 14 квітня 2015 року державним нотаріусом Першої Рожнятівської державної нотаріальної контори  є нікчемним та ухвалено здійснити спадкування спадкового майна спадкодавця ОСОБА_6 за заповітом від 12 лютого 2014 року, посвідченим сільським головою Липовицької сільської ради.
Позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно, що належало спадкодавцю ОСОБА_6 задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/12 частину спадкового домоволодіння, яке знаходиться у АДРЕСА_1 та належало його батькові ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на частину спадкового майна, яке належало його матері ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 відмовлено, за їх безпідставністю.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , та ОСОБА_1 про усунення від права на спадкування відмовлено.
Позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно задоволено частково.
Визнано за  ОСОБА_2 право власності на 11/12 частин спадкового домоволодіння, яке знаходиться у АДРЕСА_1 та належало ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
ОСОБА_2 на рішення суду подав апеляційну скаргу, в якій посилається на його незаконність та необґрунтованість, неправильне застосування судом норм матеріального права.
В обґрунтування своїх доводів, апелянт вказує на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні його позовних вимог щодо усунення ОСОБА_1 від права на спадкування, посилаючись на те, що спадкування встановлено здійснити за заповітом, оскільки останній не охоплений заповітом, а має право лише на спадкування обов`язкової частки у спадщині, яка ґрунтується виключно на вимогах закону. Відтак, вважає, що ОСОБА_1 слід усунути від права на спадкування після смерті ОСОБА_6 , у зв`язку з тим, що він не займався піклуванням та доглядом спадкодавця, який потребував сторонньої допомоги, не надавав йому будь-якої матеріальної чи іншої допомоги, хоча мав таку можливість. 
Враховуючи викладене, просить скасувати оскаржуване рішення суду в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/12 частину спадкового домоволодіння та ухвалити нове, яким усунути ОСОБА_1 від права на спадкування спадщини після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та визнати за ним право власності на все спадкове будинковолодіння.
Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 також подав апеляційну скаргу, в якій вказує на неповне та неправильне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апелянт вказує на те, що ним заявлялися вимоги про визнання недійсними заповітів від 02 лютого 2014 року та від 12 лютого 2014 року та одночасно із пред`явленням таких вимог подавалося клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи для визначення психічного стану спадкодавця в момент підписання спірних заповітів, однак, суд першої інстанції залишив поза увагою таке клопотання, чим порушив його процесуальні права, пов`язані із неможливістю доведенням обставин, на які він посилався в обґрунтування своїх вимог. 
Крім того, суд першої інстанції, встановивши, що спадкування слід здійснити за заповітом від 12 лютого 2014 року, неправильно визначив коло спадкоємців та неправильно здійснив розподіл спадкового майна. Так, суд не врахував, що за вказаним заповітом батько заповів своєму онукові ОСОБА_2 - житловий будинок, а своїм синам ОСОБА_1 та ОСОБА_3 літню кухню для їхнього приїзду та проживання в ній, які в подальшому відмовилися від спадщини в його користь. Однак, такі заяви про відмову від спадщини були подані ними не в межах шестимісячного строку з часу відкриття спадщини, а тому не повинні були враховуватися судом. Тому вважав, що має право на спадщину після смерті батька як спадкоємець першої черги за законом і за ним повинно бути визнано право власності на 1/6 частку спірного будинку та 1/6 частку земельної ділянки за цією ж адресою.
Враховуючи викладене, просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні його позовних вимог та ухвалити нове, якими визнати недійсними заповіти, посвідчені від імені ОСОБА_6 02 лютого 2014 року та 12 лютого 2014 року; визнати за ним право власності на 1/6 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та 1/6 частину земельної ділянки, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .
У судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_2 скаргу підтримав в повному обсязі, просив її задоволити.
Апелянт ОСОБА_1 та його представник скаргу підтримали, просили її задоволити.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційних скарг.
Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Апеляційний суд приходить висновку про невідповідність рішення суду наведеним вимогам виходячи з такого.
Судом встановлено, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим повторно 12.07.2017 Рожнятівським районним відділом ДРАЦС ГТУЮ в Івано-Франківській області (а.с. 14, т. 1).
Згідно із заповітом, посвідченим 02 лютого 2014 року сільським головою Липовицької сільської ради Рожнятівського району Івано-Франківської області, зареєстрованим в реєстрі за № 4, ОСОБА_6 , 1936 року народження, заповів своєму онукові ОСОБА_2 , 1982 року народження житловий будинок, літню кухню, стайню, стодолу і всі господарські споруди, які розташовані по АДРЕСА_1 , а також все майно, яке буде належати йому на день його смерті (а.с. 203, зворот, т. 1). 
Відповідно до заповіту, посвідченого 12 лютого 2014 року сільським головою Липовицької сільської ради Рожнятівського району Івано-Франківської області, зареєстрованим в реєстрі за № 8, ОСОБА_6 , 1936 року народження, заповів своїм синам: ОСОБА_1 та ОСОБА_3 літню кухню,яка розташована по АДРЕСА_1 , для їхнього приїзду і проживання в ній, а своєму онукові ОСОБА_2 житловий будинок, стайню, стодолу, господарські будівлі, крім літньої кухні, а також все майно, яке буде належати йому на день його смерті (а.с. 203, т. 1). 
Рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 04 березня 2015 року, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , жителя с. Липовиця Рожнятівського району Івано-Франківської області визнано недієздатним. ОСОБА_2 призначено його опікуном (а.с. 16, т. 1).
Заповітом, посвідченим 14 травня 2015 року Ничипорчук І.Б. , державним нотаріусом Першої Рожнятівської державної нотаріальної контори, ОСОБА_6 все належне йому майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що йому належатиме і на що він за законом матиме право заповів ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .
Згідно із висновком судово-психіатричного експерта № 212/2016, дата проведення експертизи - 07.07.2016, ОСОБА_6 страждав стійким хронічним психічним розладом - вираженою судинною деменцією. Зазначене захворювання позбавляло підекспертного ОСОБА_6 здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними на час 16.12.2013 (а.с. 5-9, т. 1).
Згідно із висновком судово-психіатричного експерта № 409, дата поведення експертизи - 29.12.2014, ОСОБА_6 страждає стійким хронічно-психічним розладом - атеросклеротичною деменцією. Зазначене захворювання позбавляє під експертного ОСОБА_6 здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними (а.с. 10-13, т. 1). 
Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина, яку згідно із матеріалами справи, наданими на вимогу суду першої інстанції, прийняли: ОСОБА_2 (онук)(а.с. 196, т. 1), ОСОБА_5 (дочка) (а.с. 205, т. 1), ОСОБА_3 (син) (а.с. 205, зворот, т. 1), ОСОБА_1 (син) (а.с. 206, т. 1), ОСОБА_4 (дочка) (а.с. 212, зворот, т. 1), ОСОБА_1 (син) (а.с. 220, зворот, т. 1).
Розглядаючи даний спір, суд першої інстанції встановив, що заповіт, посвідчений 14 травня 2015 року Ничипорчук І.Б. , державним нотаріусом Першої Рожнятівської державної нотаріальної контори, яким ОСОБА_6 все належне йому майно заповів ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , є нікчемним в силу ч. 1 ст. 1257 ЦК України, так як складений особою, яка не мала на це права. 
Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.
Згідно із частиною 1 статті 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.
Заповіт є одностороннім правочином, а тому за формою та змістом повинен відповідати вимогам, встановленим ст. 203 ЦК України.
Відповідно до частини 2 статті 203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
Відтак, враховуючи те, що оспорюваний заповіт ОСОБА_6 посвідчив після того як його було визнано недієздатним на підставі рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 04 березня 2015 року, яке набрало законної сили 16 березня 2015 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про його нікчемність.
Однак, суд помилково зазначив про встановлення нікчемності заповіту у резолютивній частині рішення суду, оскільки нікчемність встановлюється на підставі закону, та підтверджується судом лише у мотивувальній частині рішення суду.
Згідно із частинами 3-4 статті 1254 ЦК України, кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 01 березня 2021 року у справі № 473/1878/19 дійшов висновку, що нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків, відтак при нікчемності другого заповіту слід вести мову про те, що вчинення наступного нікчемного заповіту, не може скасовувати попередній заповіт.
З огляду на це, посвідчення від імені ОСОБА_6 заповіту, який є нікчемним, не скасувало дію попереднього заповіту, тобто заповіту, посвідченого 12 лютого 2014 року, яким ОСОБА_6 , заповів своїм синам: ОСОБА_1 та ОСОБА_3 літню кухню,яка розташована по АДРЕСА_1 , для їхнього приїзду і проживання в ній, а своєму онукові ОСОБА_2 житловий будинок, стайню, стодолу, господарські будівлі, крім літньої кухні, а також все майно, яке буде належати йому на день його смерті.
Розглядаючи позовні вимоги в частині визнання недійсними вказаного заповіту, а також заповіту, посвідченого 02 лютого 2014 року, суд першої інстанції дійшов висновку, що у задоволенні таких вимог слід відмовити, оскільки у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що на час складання таких заповітів ОСОБА_6 був нездатний усвідомлювати свої дії та керувати ними. 
Такий висновок суду першої інстанції, колегія суддів вважає передчасним та необґрунтованим. 
Так, ОСОБА_1 в суді першої інстанції заявляв клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи для визначення стану покійного батька щодо здатності усвідомлювати значення своїх дій на час оформлення заповітів від 02.02.2014 та від 12.02.2014, однак таке клопотання судом першої інстанції не було вирішено, внаслідок чого, аналогічне клопотання було заявлено у суді апеляційної інстанції. 
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 05 квітня 2021 року за клопотанням ОСОБА_1 призначено у даній справі посмертну судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої поставлено такі питання: Чи страждав ОСОБА_6 на психічний розлад (хронічне психічне захворювання, тимчасовий розлад психічної діяльності, нервове потрясіння, недоумство, інший хворобливий стан психіки) в момент складання заповіту станом на 02 лютого 2014 року та заповіту від 12 лютого 2014 року? Чи усвідомлював значення своїх дій та чи міг керувати ними в момент складення вищевказаних заповітів?
Згідно із висновком судово-психіатричного експерта № 97/2021, дата проведення експертизи - 07.06.2021, ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , страждав на психічний розлад (хронічне психічне захворювання, недоумство) в момент складення заповіту станом на 02 лютого 2014 року та заповіту від 12 лютого 2014 року у формі судинної (атеросклеротичної) деменції. Крім того, в момент складання вказаних заповітів, ОСОБА_6 не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с. 141-147, т. 3).
Частиною другою статті 1257 ЦК України передбачено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 визначено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.
Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Беручи до уваги викладене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги в частині визнання недійсними заповітів, посвідчених від імені ОСОБА_6 02 лютого 2014 року та 12 лютого 2014 року, підлягали до задоволення, оскільки проведена у справі експертиза встановила неспроможність ОСОБА_6 в момент складення заповітів усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. 
У зв`язку з цим, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи ОСОБА_1 щодо скасування рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо визнання заповітів від 02 лютого та 12 лютого 2014 року недійсними, відповідно, обґрунтованими є в цій частині і доводи ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .
Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно із частиною першою статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
Отже, спірне майно слід спадкувати за законом.
Відповідно до статті 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Судом встановлено, що спадщину після смерті ОСОБА_6 прийняли його діти та онук - ОСОБА_2 , який є спадкоємцем за законом першої черги за правом представлення, оскільки його мати - дочка спадкодавця померла до часу відкриття спадщини.
Частиною 1 статті 1266 ЦК України передбачено, що внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.
Відтак, усі спадкоємці після смерті ОСОБА_6 перебувають у рівних умовах щодо права на спадкування, оскільки є спадкоємцями першої черги.
Разом з тим, матеріали справи містять заяви про відмову від спадщини ОСОБА_4 (а.с. 10, т. 2) та ОСОБА_5 (а.с. 11, т. 2) в користь ОСОБА_2 , а також ОСОБА_1 (а.с. 121, т. 2) та ОСОБА_3 (а.с. 122, т. 2) в користь ОСОБА_1 . 
При цьому, суд не бере до уваги вказані заяви, з огляду на таке.
Згідно із частиною першою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Згідно із частиною другою статті 1269 ЦК України заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (стаття 1270 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.
Отже, право на відмову від прийняття спадщини існує у спадкоємця лише в межах строку, встановленого для прийняття спадщини, після закінчення якого відмова не допускається і поновлення цього строку законом не передбачено. Вказаний висновок, викладений у постановах ВС від 17 лютого 2021 року у справі № 444/2314/17, від 16 листопада 2020 року у справі № 145/336/18. 
Відтак, враховуючи, що спадкоємці першої черги, які прийняли спадщину: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а в подальшому заяви про відмову від прийняття спадщини подали після закінчення строку, встановленого на їх подання, у суду відсутні підстави для врахування таких заяв при розподілі спадкового майна.
У той же час, ОСОБА_2 , звертаючись до суду із зустрічним позовом, просив усунути від права на спадкування ОСОБА_1 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , у зв`язку з тим, що вони не займалися піклуванням та доглядом спадкодавця, який потребував сторонньої допомоги, не надавали йому будь-якої матеріальної чи іншої допомоги, хоча мали таку можливість.
Аналізуючи вказані вимоги, колегія суддів приходить висновку про таке.
Відповідно до абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом.
Частиною п`ятою статті 1224 ЦК України передбачено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
Тлумачення норми частини п`ятої статті 1224 ЦК України свідчить, що усунення від права на спадкування за законом можливе за наявності таких умов: ухилення спадкоємця від надання допомоги спадкодавцеві при наявності у нього можливості її надання; перебування спадкодавця у безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи (постанови Верховного Суду від 11 лютого 2019 року у справі № 756/11676/16-ц, від 25 березня 2019 року у справі № 766/810/17).
У постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 491/1111/15-ц, від 02 березня 2020 року у справі № 133/1625/18 суд касаційної інстанції зазначив, що підлягає з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.
У постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц та від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц зроблено висновок, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Отже, ухилення характеризується умисною формою вини.
При цьому, необхідно враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її нагальну необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку.
Враховуючи вищевикладене та надаючи оцінку зібраним у справі доказам, колегія суддів вважає, що у задоволенні вимог ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування ОСОБА_1 , ОСОБА_1 та  ОСОБА_3  слід відмовити. Так, колегія суддів погоджується із доводами ОСОБА_2 щодо перебування спадкодавця в останні роки у стані, за якого він потребував сторонньої допомоги. Однак, самий лише факт перебування особи у безпорадному стані не є достатньою підставою для усунення судом спадкоємця від права на спадкування. Відповідно до статті 1224 ЦК України виключно за сукупності обставин може бути встановлено достатні підстави для усунення спадкоємців від спадкування, зокрема, перебування спадкодавця у безпорадному стані, умисне ухилення спадкоємця від надання допомоги спадкодавцеві та існування потреби спадкодавця саме у допомозі спадкоємця.
Отже, враховуючи, що апелянт не надав жодних доказів на підтвердження нагальної потреби спадкодавця в отриманні допомоги саме ОСОБА_1 та інших двох братів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , за умови її надання іншими особами, а також, що зазначені спадкоємці мали матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу, його вимоги в цій частині суд вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Разом з тим, надаючи оцінку доводам ОСОБА_1 колегія суддів звертає увагу на те, що рішення суду в частині відмови визнання за ним права на спадкування після смерті матері ОСОБА_7 не оскаржується, а тому в силу ч. 1 ст. 367 ЦПК України в цій частині апеляційним судом не переглядається.
Так, подаючи апеляційну скаргу, ОСОБА_1 просив визнати за ним право власності на 1/6 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та 1/6 частину земельної ділянки, площею 0,2293 га, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування житлового будинку, в порядку спадкування за законом. 
Вимоги щодо визнання права власності на частину земельної ділянки колегія суддів вважає безпідставними, оскільки спадкування це перехід прав та обов`язків, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, до його спадкоємців. Доказів того, що спадкодавцеві ОСОБА_6 на момент відкриття спадщини належала зазначена апелянтом земельна ділянка, не надано, відтак у задоволенні вимог у цій частині слід відмовити.
З приводу заявленої вимоги про визнання права власності на частину житлового будинку, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до довідки Липовицької сільської ради Рожнятівського району Івано-Франківської області від 05.10.2017 № 854, ОСОБА_6 , згідно записом № 445-1 в погосподарській книзі № 5 виконавчого комітету Липовицької сільської ради належить на праві особистої власності житловий будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1 . 
Згідно із технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , виготовленим станом на 11.04.2014, загальна площа житлового будинку становить 101,5 кв.м. До будинку відносяться такі господарські будівлі та споруди: літня кухня (літ. Б), гараж (літ. В), погріб (літ. Г), сарай (літ. Д), сарай (літ. Е), вбиральня (літ. Є), ворота (літ. N1), огорожа (літ. N2) (а.с. 104-106, т. 1).
Відповідно до роз`яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених у листі «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013, при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про власність", Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.
Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції).
До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.
З огляду на це, суд приймає до уваги відомості, які містяться у довідці сільської ради про записи у погосподарській книзі та на цій підставі вважає за можливе задоволити вимоги ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на 1/6 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що за адресою: АДРЕСА_1 .
На цій підставі підлягають частковому задоволенню і вимоги ОСОБА_2 про визнання за ним права власності на спадкове майно. З огляду на те, що правові підстави для визнання права на спадщину за заповітом відсутні, колегія суддів вважає, що за ОСОБА_2 слід визнати право власності на 1/6 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за правом представлення. Така частка у праві власності на житловий будинок зумовлена тим, що право на спадкування після смерті ОСОБА_6 мають усі спадкоємці за законом першої черги, які прийняли спадщину. Таких спадкоємців, як встановлено судом, є шестеро.
Суд першої інстанції на зазначені обставини справи не звернув уваги, що призвело до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог  ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про визнання заповітів недійсними та про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання за ними права власності на спадкове майно, що належало спадкодавцю ОСОБА_6 .
Керуючись ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволити частково.
Рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 30 грудня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про визнання заповітів недійсними задоволити.
Визнати недійсними заповіти,складені від імені ОСОБА_6 , посвідчені 02.02.2014 та 12.02.2014 сільським головою Липовицької сільської ради Рожнятівського району Івано-Франківської області.
Позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно, що належало спадкодавцю ОСОБА_6 задоволити частково.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) право власності в порядку спадкування за законом на 1/6 частину домоволодіння, яке знаходиться у АДРЕСА_1 та належало його батькові ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , та ОСОБА_1 про усунення від права на спадкування відмовити.
Позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно задоволити частково.
Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 ,(РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 ) право власності в порядку спадкування за законом на 1/6 частин домоволодіння, яке знаходиться у АДРЕСА_1 та належало ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ,який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 10 вересня 2021 року.

Суддя-доповідач:                                                        Василишин Л.В.
Судді:                                                                        Девляшевський В.А.
                                                                        Максюта І.О.