П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  560/1780/21 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Салюк П.І.   
Суддя-доповідач -  Боровицький О. А.   
30 липня 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Боровицького О. А. 
суддів:  Шидловського В.Б.  Матохнюка Д.Б. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 19 квітня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Хмельницькій області про стягнення коштів, 
В С Т А Н О В И В :
позивач - ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Хмельницькій області, в якому просила суд:
- стягнути з Головного управління Державної податкової служби у Хмельницькій області на користь ОСОБА_1 , індексацію заробітної плати за період роботи з 01.01.2013 по 31.12.2015 року в сумі 11478,85 грн.;
- стягнути з Головного управління Державної податкової служби у Хмельницькій області на користь ОСОБА_1 , компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків виплати індексації заробітної плати за період роботи з 01.01.2013 по 31.12.2015 року, а саме за період затримки розрахунку з 01.03.2013 по 16.02.2021 року, в сумі 10249,07 грн.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 19.04.2021 адміністративний позов задоволено частково.
Зобов`язано Головне управління ДПС у Хмельницькій області провести нарахування та виплату ОСОБА_1 індексації заробітної плати за період роботи з 01.01.2013 по 31.12.2015 року.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі.
На обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що відмова суду першої інстанції, що викладена у рішенні від 19.04.2021 року щодо стягнення сум компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків виплати індексації заробітної плати за період роботи з 01.01.2013 по 31.12.2015 року є протиправною та такою, що підлягає скасуванню.
Від відповідача на адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, прийнятим із дотриманням вимог чинного законодавства, просить суд рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Виходячи з приписів ст. 311 КАС України, вищезазначена апеляційна скарга розглядається в порядку письмового провадження.
Розглянувши матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції, дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що у період з 01.01.2013 по 31.12.2015 року, а саме за період стягнення з Головного управління ДПС у Хмельницькій області індексації заробітної плати у межах заявлених позовних вимог, ОСОБА_1 працювала на посадах в Кам`янець-Подільській ОДПІ, що підтверджується копією трудової книжки.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.03.2018 року №296 "Про реформування територіальних органів Державної фіскальної служби", реорганізовано деякі територіальні органи Державної фіскальної служби шляхом їх приєднання, як структурних підрозділів до відповідних територіальних органів служби, а саме, Кам`янець-Подільську ОДПІ реорганізовано шляхом приєднання до Головного управління ДФС у Хмельницькій області.
Постановою Кабінету Міністрів України від 19.06.2019 року №537 "Про утворення територіальних органів Державної податкової служби", утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної податкової служби за переліком згідно з додатком 1. Відповідно до додатку 2 постанови Кабінету Міністрів України від 19.06.2019 року №537, Головне управління ДФС у Хмельницькій області реорганізовано шляхом приєднання до Головного управління ДПС у Хмельницькій області.
Відповідно до наказу Головного управління ДПС у Хмельницькій області від 23.11.2020 року №317-о у зв`язку із скороченням посади державної служби, ОСОБА_1 звільнено з посади старшого державного інспектора Кам`янець-Подільської державної податкової інспекції Кам`янець-Подільського управління.
22.12.2020 року ОСОБА_1 звернулась до ГУ ДПС у Хмельницькій області із заявою щодо усунення порушення прав на повний розрахунок при звільненні, в якій просила в добровільному порядку виплатити індексацію заробітної плати за період роботи з 01.01.2013 по 31.12.2015 року та компенсацію втрати частини заробітної плати в зв`язку з порушенням терміну виплати індексації за період роботи з 01.01.2013 по 31.12.2015 року, а саме за період затримки з 01.03.2013 по 23.11.2020 року.
ГУ ДПС у Хмельницькій області листом №41/ЗПІ/22-01-01-04-10-10 від 31.12.2020 року, повідомлено, що відповідно до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" від 03.07.1991 року № 1282-ХІІ позивачу нараховувалась індексація за період роботи в Головному управлінні ДФС у Хмельницькій області з 29.12.2018 по 16.12.2019 року та за період роботи в Головному управлінні ДПС у Хмельницькій області з 17.12.2019 по 23.11.2020 року.
Згідно передавального акту Кам`янець-Подільської ОДПІ ГУ ДФС у Хмельницькій області, заборгованості перед позивачем не було. Відповідно, в ГУ ДПС у Хмельницькій області відсутні підстави для нарахування та виплати частини заробітної плати звільненому з Кам`янець-Подільської ОДПІ в 2018 році працівнику.
Вважаючи таку відмову необґрунтованою та протиправною, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернулась з позовом до суду.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач діяв не на підставі, не в межах та не у спосіб, що передбаченні Конституцією та законами України.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Преамбулою Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" від 03.07.1991 №1282-XII (Закон №1282-XII) встановлено, що цей Закон визначає правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.
Статтею 1 Закону №1282-XII визначено, що індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Відповідно до ст. 2 Закону №1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Тобто, основною метою індексації грошових доходів населення є забезпечення достатнього життєвого рівня населення України за рахунок відшкодування подорожчання споживчих товарів і послуг.
Згідно з ст. 4 Закону №1282-XII індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.
Статтею 6 Закону №1282-XII визначено, що у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін. Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.
При цьому, згідно зі ст. 18 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" від 05.10.2000 року №2017-III індексацію доходів населення, яка встановлюється для підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно зі ст.19 цього Закону, є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Кабінетом Міністрів України затверджено Постанову "Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення" від 17.07.2003 року №1078 (Порядок №1078), згідно з п. 4 якого індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.
Відповідно до абз. 8 п. 4 Порядку №1078 у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства.
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. За вимогами вказаних нормативно - правових актів проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.
Встановлено, що у спірний період індексація грошових доходів позивачу за період роботи з 01.01.2013 року по 31.12.2015 року не нараховувалась та не виплачувалась відповідачем в належному розмірі, про що об`єктивно свідчать матеріали даної адміністративної справи та надані відповідачем пояснення до позовної заяви у яких відповідач фактично не заперечує факту не нарахування індексація грошових доходів позивачу за період роботи з 01.01.2013 року по 31.12.2015 року.
Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо задоволення позовних вимог позивача шляхом зобов`язання Головне управління ДПС у Хмельницькій області провести нарахування та виплату позивачу індексації заробітної плати за період роботи з 01.01.2013 року по 31.12.2015 року.
При цьому, суд першої інстанції вірно вказав, що обрахунок суми індексації належної до виплати позивачу належить саме до компетенції відповідача при здійсненні обрахунку за відповідними відомостями з особових рахунків позивача, а тому заявлена позовна вимога підлягає частковому задоволенню частково.
Стосовно позовної вимоги про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з наступного.
Статтею 117 Кодексу законів про працю України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Також за висновком Великої Палати Верховного Суду в постанові від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України необхідно враховувати зокрема: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Вказані висновки застосовані Верховним Судом і у адміністративній справі №816/1640/17 (постанова від 20.05.2020 року).
Отже, для проведення розрахунків належної до виплати суми компенсації втрати частини доходів суд має зокрема встановити розмір недоплаченої суми, визначити істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника та період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості.
При цьому, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є можливим за наявності двох умов, а саме - факту невиплати належних працівникові сум при звільненні та факту проведення з працівником остаточного розрахунку.
Водночас, колегія суддів зазначає, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Враховуючи, що фактичного розрахунку з виплатою всіх належних позивачеві сум відповідачем станом на час апеляційного перегляду справи не відбулося, вірним є висновок суду першої інстанції про передчасність позовних вимог в частині стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що правомірно зумовило відмову в задоволенні позову в цій частині.
Згідно зі ст.90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Зазначеним вимогам закону судове рішення відповідає.
Переглянувши судове рішення в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, про відсутність підстав для скасування судового рішення, а тому апеляційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а  рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 19 квітня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий	 	 	Боровицький О. А.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Шидловський В.Б.    Матохнюк Д.Б.