П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

29 липня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 540/230/21	
Головуючий в 1 інстанції: Кисильова О.Й.
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача –Стас Л.В.,
суддів: Шеметенко Л.П., Турецької І.О.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 30 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2021 року ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до ГУПФ України в Херсонській області, в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 29 жовтня 2020 року №21315001717250 про відмову у призначенні пенсії за заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах від 23 жовтня 2020 року;
- зобов`язати повторно розглянути заяву про призначення пенсії за віком на пільгових умовах від 23 жовтня 2020 року;
- вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених позивачем під час розгляду справи в суді першої інстанції.
Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач наголошував на тому, що станом на момент звернення до пенсійного органу у нього виникло право на призначення пенсії на пільгових умовах за Списком №2, відповідно до п.2 ч.2 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV (далі-Закон №1058-IV), що підтверджується наданими пенсійному органу документами, зокрема, трудовою книжкою. 
Отже, відмову відповідача у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2, з тих підстав, що у нього відсутній необхідний пільговий стаж 12 років 06 місяців, позивач вважає протиправною та такою, що порушує його право на належний соціальний захист.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 30 березня 2021 року позов ОСОБА_1 - задоволено.
Визнано протиправним та скасовано рішення ГУПФ України в Херсонській області від 29 жовтня 2020 року №213150017250 про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах.
Зобов`язано ГУПФ України в Херсонській області зарахувати до пільгового стажу ОСОБА_1 роботу на посадах електрозварника та електрогазозварника (газоелектрозварник) у періоди з 15 грудня 1986 року до 31 грудня 1987 року, з 22 серпня 1992 року до 20 січня 1993 року, з 27 квітня 1995 року до 29 жовтня 1997 року, з 11 листопада 1997 року до 03 листопада 1999 року, з 11 березня 2003 року до 31 січня 2004 року, з 02 лютого 2004 року до 05 жовтня 2004 року, з 15 квітня 2006 року до 31 березня 2008 року, з 01 квітня 2008 року до 28 жовтня 2008 року, з 02 лютого 2009 року до 27 лютого 2009 року, з 17 березня 2009 року до 29 листопада 2011 року, з 13 травня 2013 року до 01 січня 2014 року, з 13 травня 2013 року до 01 квітня 2014 року, з 12 жовтня 2015року до 17 жовтня 2016 року, з 24 січня 2017 року до 22 березня 2017 року, з 25 березня 2017 року до 12 травня 2020 року, з 19 травня 2020 року до 30 вересня 2020 року та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 23 жовтня 2020 року про призначення пенсії на пільгових умовах за Списком №2 з урахуванням висновків суду.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у сумі 908 грн. та витрати на правничу допомогу в сумі 5000 грн. за рахунок бюджетних асигнувань ГУПФ України в Херсонській області.
Справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ГУПФ України в Херсонській області подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
В обґрунтування апеляційної скарги, пенсійний орган вказав, що необхідними умовами для виникнення у особи права на пенсійне забезпечення на пільгових умовах, відповідно до п.2 ч.2 ст.114 Закону№1058-IV, є встановлення факту перебування особи на посаді або виконання нею робіт, що містяться у Списку №2, а також документальне підтвердження зайнятості працівника за відповідною професією за результатами атестації умов праці, яке полягає у наявності результатів атестації відповідного робочого місяця за умовами праці.
При цьому, документами, які підтверджують результати атестації робочого місця за умовами праці, можуть бути: картка умов праці, наказ по підприємству про затвердження переліку робочих місць, виробництва, професій і посад з пільговим пенсійним забезпеченням працівників, трудова книжка із записом про витяг із зазначеного наказу або з додатком такого витягу.
Відсутність підтвердження вищевказаних обставин не породжує виникнення права на зарахування пільгового стажу.
Поряд з цим, скаржник вказав на те, що суд не може перебирати на себе функції пенсійного органу та самостійно приймати рішення про зарахування тих чи інших періодів роботи до розгляду цього питання пенсійним органом. 
Пенсійний орган також не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення вимог про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, вказавши про те, що сума 5000 грн. не є співмірною зі складністю справи.
Позивач, ОСОБА_1 своїм процесуальним правом звернення до суду з відзивом на позов не скористався.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Відповідно до приписів п.3 ч.1 ст.311 КАС України справу розглянуто у письмовому провадженні, у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 23 жовтня 2020 року звернувся до Херсонського відділу обслуговування громадян (сервісного центру) управління обслуговування громадян Головного управління Фонду із заявою про призначення пенсії, як працюючому пенсіонеру за віком за Списком №2.
Відповідно до розписки-повідомлення від 23 жовтня 2020 року, разом із заявою позивач надав пенсійному органу такі документи: 
довідку про присвоєння ідентифікаційного номера, 
документи про місце проживання (реєстрації) особи, 
заяву про призначення пенсії, 
паспорт, 
трудову книжку або документи про стаж, 
військовий квиток, 
довідку №01-15/1264 від 12 серпня 2019 року про заробітну плату за період страхового стажу до 01 липня 2000 року, 
довідку про зміну назви організації, 
довідки про прийняття на роботу №11-92/405 від 29 грудня 2016 року, №11-92/406, 
заяву про спосіб виплати пенсії, 
інші документи (висновок №26, наказ №36, висновок №47, наказ №13, пам`ятка, відомості з реєстру страхувальника, додаток №1).
Зокрема, у трудовій книжці містяться наступні записи про працю:
- з 19 квітня1985 року по 25 листопада 1985 року (07 місяців 07 днів) - електрозварник на напівавтоматичних машинах першого розряду ССЦ1 Виробничого об`єднання "Херсонський комбайновий завод ім. Петровського" (записи № 6,7);
- з 10 березня 1986 року по 14 грудня 1986 року (09 місяців 05 днів) - електрозварник зварювально-збирального цеху №1 Виробничого об`єднання "Херсонський комбайновий завод" ім. Петровського» (записи №8,9);
- з 15 грудня 1986 року по 29 жовтня 1997 року (10 років 10 місяців 15 днів) - на посаді газоелектрозварник четвертого розряду Виробничого об`єднання "Херсонський комбайновий завод ім. Петровського" (записи № 9-13);
- з 11 листопада 1997 року по 03 листопада 1999 року (01 рік 11 місяців 24 дні) - електрозварник 4-го розряду в спеціалізованій дільниці ремонту котелень та теплових мереж Державного комунального підприємства "Херсонтеплокомуненерго" (записи № 14, 15);
- з 11 березня 2003 року по 16 березня 2003 року включно (06 днів) - газоелектрозварник ПП "Газбудмонтаж" МП "Факел" (записи № 18, 19);
-з 17 березня 2003 року по 31 січня 2004 року (10 місяців 15 днів) електрогазозварник ПП "Газбудмонтаж" МП "Факел" (записи №19, 20);
- з 02 лютого 2004 року по 05 жовтня 2004 року (08 місяців 04 дні) електрогазозварник по трудовому договору №191 від 05 лютого 2004 року, зареєстрованому в Суворовському районному центрі зайнятості м. Херсону ПП ОСОБА_2 (записи №21,22);
- з 15 квітня 2006 року по 31 березня 2008 року (1 рік 11 місяців 17 днів) електрозварник 4-го розряду дільниці №1 на період будівництва мосту Філія будівельного управління "Дніпро-Міст" ТОВ БМК "Планета-Міст" (записи №23, 25);
- запис №24 - на підставі наказу №127 від 23 грудня 2005 року "Про результати атестації робочих місць за умовами праці має право на пільгове пенсійне забезпечення за Списком №2;
- з 01 квітня 2008 року по 28 жовтня 2008 року (06 місяців 28 днів) електрозварник 4-го та з 01 серпня 2008 року 5-го розряду по переведенню ТОВ БМК "Планета-Міст" (записи №26,28)
- з 02 лютого 2009 року по 27 лютого 2009 року (26 днів) електрогазозварник 5-го розряду в першому теплоенергетичному районі МКП "Херсонтеплокомуненерго" (запис №29, 31)
- запис №30на підставі наказу №430 від 30 жовтня 2003 року робоче місце атестовано (висновок №139 від 08 грудня 2003 року) .
- з 17 березня 2009 року по 29 листопада 2011 року (2 роки 08 місяців 13 днів) електрогазозварник 5-го розряду на період будівництва мосту Філія Будівельне управління "Дніпро-Міст" ТОВ "БМК Планета - Міст" на підставі Наказу №66-к від 17 березня 2009 року (записи №32, 34);
- запис №33 - на підставі наказу №127 від 23 грудня 2005 року "Про результати атестації робочих місць за умовами праці" робоче місце електрогазозварника надає право на пільгове пенсійне забезпечення згідно Списку №2;
- з 13 травня 2013 року по 01 квітня 2014 року (10 місяців 20 днів) - електрозварник ручного зварювання 5 розряду в ТОВ "Промбудсервіс" (записи №35, 36);
- 12 жовтня 2015 року по 17 жовтня 2016 року (01 рік 06 днів) - електрозварник ручного зварювання 5-го розряду в ТОВ "Промбудсервіс" (записи №37, 38);
- з 24 січня 2017 року по 22 березня 2017 року (01 місяць 27 днів) - електрогазозварник 5-го розряду в ТОВ "Підприємство "Маст-Буд" (записи №41,42);
- з 25 березня 2017 року по 12 травня 2020 року (03 роки 01 місяць 18 днів) електрогазозварник 5 розряду в TOB "ТІС - Гідротехніка" (записи №43, 44);
- з 19 травня 2020 року (08 місяців 04 дні - на день подання позову) прийнятий на роботу електрогазозварником 5-го розряду в ТОВ "Шляхове будівництво "Альтком" на підставі Наказу №789 від 18 травня 2020 року.
Відповідно до довідки філії БУ "Дніпро-Міст" ТОВ "БМК Планета Міст" від 20 березня 2013 року №20, позивач працював на даному підприємстві в період з 17 березня 2009 року по 29 листопада 2011 року, виконував електрогазозварювальні роботи з повним робочим днем, за професією електрогазозварника 5-го розряду, що передбачена списком № 2, розділу ХХХІІІ, підрозділу 33, код КП 7212.1 Постанови Кабінету Міністрів України від 16 січня 2003 року №36.
Довідкою ТОВ "Підприємство "Маст-Буд" від 19 лютого 2019 року №01-260 підтверджується, що ОСОБА_1 працював у вказаному товаристві в період з 24 січня 2017 року по 22 березня 2017 року повний робочий день, виконував будівництво нових мостів та споруд, роботи з електрогазозварки, за професією електрогазозварника, зайнятий різанням і ручним зварюванням, що передбачена Списком №2, розділу ХХХІІІ, підрозділу 33 Постанови Кабінету Міністрів України №461 від 02 серпня 2016 року. Додаткові відомості: проведення атестації Наказ №151 від 16 листопада 2015 року.
29 жовтня 2020 року відповідач рішенням №213150017250 відмовив ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком із зниженням пенсійного віку, згідно п.п.2 п.2 ст.114 Закону №1058-IV, за відсутністю необхідного стажу роботи за Списком №2 - 12 років 06 місяців.
Про прийняте рішення повідомив позивача листом від 16 листопада 2020 року №2100-1604-8/46298.
Не погодившись із рішенням відповідача про відмову у призначенні пенсії на пільгових умовах, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що особи, які зайняті на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2, але з вини власника на таких підприємствах не була проведена атестація робочого місця, мають право на зарахування стажу роботи на таких посадах до спеціального стажу, необхідного для призначення пенсії за віком на пільгових умовах Списком №2, відповідно до пункту "б" статті 13 Закону №1788-XII.
Поряд з цим, з метою ефективного та повного захисту прав та інтересів позивача від порушень з боку суб`єкта владних повноважень, суд вважав за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати ГУ ПФУ в Херсонській області зарахувати до пільгового стажу роботу ОСОБА_1 на посадах електрозварника та електрогазозварника (газоелектрозварник) у періоди з 15 грудня 1986 року до 31 грудня 1987 року, з 22 серпня 1992 року до 20 січня 1993 року, з 27 квітня 1995 року до 29 жовтня 1997 року, з 11 листопада 1997 року до 03 листопада 1999 року, з 11 березня 2003 року до 31 січня 2004 року, з 02 лютого 2004 року до 05 жовтня 2004 року, з 15 квітня 2006 року до 31 березня 2008 року, з 01 квітня 2008 року до 28 жовтня 2008 року, з 02 лютого 2009 року до 27 лютого 2009 року, з 17 березня 2009 року до 29 листопада 2011 року, з 13 травня 2013 року до 01 січня 2014 року, з 13 травня 2013 року до 01 квітня 2014 року, з 12 жовтня 2015 року до 17 жовтня 2016 року, з 24 січня 2017 року до 22 березня 2017 року, з 25 березня 2017 року до 12 травня 2020 року, з 19 травня 2020 року до 30 вересня 2020 року та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 23 жовтня 2020 року про призначення пенсії на пільгових умовах за Списком №2 з урахуванням висновків суду.
Також, суд вважав за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору у сумі 908 грн. та витрати на правничу допомогу в сумі 5000 грн. за рахунок бюджетних асигнувань ГУПФ України в Херсонській області, вказавши, що сума витрат на правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн. є співмірною із складністю справи та виконаними адвокатом роботами та правовим значенням справи для сторони.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла такого висновку.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Згідно пункту «а» частини першої статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05 листопада 1991 року №1788-XII (далі - Закон №1788-XII) на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах..
У відповідності до ст.62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Положеннями Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі - Порядок №637) встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами (п.1). У тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (п. 20).
Згідно листа пенсійного органу підставою для відмови ОСОБА_1 у зарахуванні до пільгового стажу періодів роботи позивача на посадах електрозварника та електрогазозварника стала відсутності документів про проведення атестації робочих місць.
Відповідно до пунктів 3, 4.4 Порядку застосування Списків №1 і №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу робота, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18 листопада 2005 року №383 (далі Порядок №383), при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21 серпня 1992 року та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21 серпня 1992 року.
Атестація робочих місць здійснюється на підприємствах, в організаціях та установах незалежно від форм власності і господарювання згідно з Порядком проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01 серпня 1992 року №442 (далі - Порядок №442), та розробленими на виконання цієї постанови Методичними рекомендаціями для проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженими постановою Міністерства праці України (далі - Мінпраці) від 01 вересня 1992 року №41 (далі - Методичні рекомендації).
Відповідно до зазначених нормативних актів основна мета атестації полягає в регулюванні відносин між власником або уповноваженим ним органом і працівниками у галузі реалізації права на здорові й безпечні умови праці, пільгове забезпечення, пільги та компенсації за роботу в несприятливих умовах.
Згідно з пунктом 4 Порядку №442 та підпунктом 1.5 пункту 1 Методичних рекомендацій атестація проводиться не рідше одного разу на 5 років. Відповідальність за своєчасне та якісне проведення атестації покладається на керівника підприємства, організації.
Статтею 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлено адміністративну відповідальність керівників суб`єктів господарювання. Порушення терміну проведення атестації робочих місць за умовами праці та порядку її проведення тягне за собою накладення штрафу на посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності та громадян - суб`єктів підприємницької діяльності від тридцяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
У разі, якщо непроведення атестації мало своїм наслідком заподіяння шкоди здоров`ю працівнику, керівник підприємства може бути притягнутий до кримінальної відповідальності за статтею 271 Кримінального кодексу України.
Відповідно до Порядку №442 та Методичних рекомендацій атестація робочих місць передбачає: установлення факторів і причин виникнення несприятливих умов праці; санітарно-гігієнічне дослідження факторів виробничого середовища, важкості й напруженості трудового процесу на робочому місці; комплексну оцінку факторів виробничого середовища і характеру праці на відповідність їхніх характеристик стандартам безпеки праці, будівельним та санітарним нормам і правилам; установлення ступеня шкідливості й небезпечності праці та її характеру за гігієнічною класифікацією; обґрунтування віднесення робочого місця до категорії зі шкідливими (особливо шкідливими), важкими (особливо важкими) умовами праці; визначення (підтвердження) права працівників на пільгове пенсійне забезпечення за роботу у несприятливих умовах; складання переліку робочих місць, виробництв, професій та посад із пільговим пенсійним забезпеченням працівників; аналіз реалізації технічних і організаційних заходів, спрямованих на оптимізацію рівня гігієни, характеру і безпеки праці.
З пунктів 8 та 9 Порядку №442 вбачається, що проведення атестації робочих місць відомості про результати атестації робочих місць заносяться до карти умов праці, форма якої затверджується Мінпраці разом з Міністерством охорони здоров`я України. Перелік робочих місць, виробництв, професій і посад з пільговим пенсійним забезпеченням працівників, який складається за результатами проведеної атестації робочих місць, після погодження з профспілковим комітетом затверджується наказом по підприємству, організації і зберігається протягом 50 років. Витяги з наказу додаються до трудової книжки працівників, професії та посади яких внесено до переліку.
Отже, аналіз зазначених норм свідчить про те, що своєчасно проведена атестація робочих місць за умовами праці є одним із заходів соціального захисту працівників, який має сприяти реалізації прав на здорові й безпечні умови праці, пільги та компенсації за роботу у несприятливих умовах, пільгове пенсійне забезпечення тощо.
Водночас, як вірно було зазначено судом першої інстанції, особа, яка працює на посаді, віднесеній до Списку №2, робоче місце по якій підлягає атестації, відповідно до Порядку №442, не наділена жодними правами (повноваженнями, обов`язками), які б могли вплинути на своєчасність проведення атестації робочих місць.
Колегія суддів звертає увагу на те, що Верховним Судом України була сформована судова практика, відповідно до якої непроведення атестації робочих місць було підставою для відмови у призначенні пенсії на пільгових умовах відповідно до пункту "б" частини першої статті 13 Закону №1788-XII, однак Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 25 жовтня 2019 року у справі №520/15025/16-а вирішив передати її на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки вважав за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухвалених рішеннях Верховного Суду України.
Великою Палатою Верховного Суду 19 лютого 2020 року прийнято постанову у справі №520/15025/16-а (провадження №11-1207апп19), в які зазначено, що з метою дотримання завдань адміністративного судочинства та забезпечення конституційних гарантій осіб на пенсійне забезпечення Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 10 вересня 2013 року у справі №21-183а13, від 25 листопада 2014 року у справі №21-519а14, від 10 й 17 березня 2015 року у справах №21-51а15, та №21-585а14, від 14 квітня 2015 року у справі №21-383а14, від 2 грудня 2015 року у справі №21-1329а15, від 10 лютого 2016 року у справі №21-5432а15 та від 12 квітня 2016 у справі №21-6501а15, щодо відсутності підстав для призначення пенсії на пільгових умовах з огляду на відсутність результатів атестації відповідного робочого місця за умовами праці.
Приймаючи відповідне рішення Велика Палата Верховного Суду виходила з того, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 29 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов`язаний роз`яснити працівникові його права і обов`язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров`я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору.
Частинами першою та другою статті 153 КЗпП України установлено, що на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про охорону праці» від 14 жовтня 1992 року №2694-XII працівники, зайняті на роботах з важкими та шкідливими умовами праці, безоплатно забезпечуються лікувально-профілактичним харчуванням, молоком або рівноцінними харчовими продуктами, газованою солоною водою, мають право на оплачувані перерви санітарно-оздоровчого призначення, скорочення тривалості робочого часу, додаткову оплачувану відпустку, пільгову пенсію, оплату праці у підвищеному розмірі та інші пільги і компенсації, що надаються в порядку, визначеному законодавством.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що роботодавець, який використовує найману оплачувану працю, зобов`язаний створювати безпечні та здорові умови праці, а за неможливості цього - поінформувати працівника під розписку про такі умови праці, а саме про наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров`я. Окрім того, роботодавець зобов`язаний поінформувати працівника про пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору, в тому числі право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років.
Сукупність правових норм, дозволяє дійти висновку, що атестація робочого місця є важливим запобіжником порушень у забезпеченні належних умов праці на підприємствах, в організаціях та установах.
Отже, особи, які зайняті на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2, але з вини власника на таких підприємствах не було проведено атестацію робочого місця, мають право на зарахування стажу роботи на таких посадах до спеціального стажу, необхідного для призначення пенсії за віком на пільгових умовах Списком №2, відповідно до пункту «б» статті 13 Закону №1788-XII.
При цьому, колегія суддів зауважує, що відповідно до приписів ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Отже, з огляду встановлені обставини справи, норми чинного законодавства та правову позицію Верховного Суду, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що на працівника, зайнятого на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, не можна покладати відповідальність за непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць за умовами праці. Непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємств або уповноваженим ним органом не може позбавляти громадян їх конституційного права на соціальний захист, у тому числі щодо надання пенсій за віком на пільгових умовах. Контроль за додержанням підприємствами правил проведення атестації робочих місць за умовами праці покладається на відповідні повноважні державні контролюючі органи, зокрема Держпраці.
Контролюючу функцію у відносинах щодо проведення атестації робочих місць на підприємстві виконує держава в особі відповідних контролюючих органів, а не працівник.
З огляду на зазначене та враховуючи, що позивачем під час звернення із заявою до пенсійного органу було надано ряд документів, підтверджуючих його трудову діяльність на посаді, яка віднесена до Списку №2, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог та наявність правових підстав для їх задоволення.
Стосовно доводів пенсійного органу про те, що вимога про призначення пенсії не підлягає задоволенню, оскільки є втручанням в дискреційні повноваження, суд зазначає наступне.
На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.
Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов (що є у спірному випадку) відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Крім цього, спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Поряд з цим, колегія суддів не може погодитись із висновками суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн., з огляду на таке.
Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Матеріалами справи встановлено, що 18 лютого 2020 року між позивачем та адвокатом Петренко К.О. укладено договір про надання правової допомоги.
На підтвердження розміру понесених позивачем витрат на правову допомогу до суду надано копії договору про надання правової допомоги з додатками, зокрема розрахунком вартості наданих послуг, актом приймання-передачі наданих послуг, квитанцією до прибуткового касового ордеру (а.с. 41-46, 90-91).
Відповідно до ч.9ст.139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи на якій такі дії вчинялись.
Згідно ч.ч.1, 2ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
За приписами ч.5ст.134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Отже, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим, суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої прийнято рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, ціну позову, якість підготовлених документів, витрачений адвокатом час, тощо - є неспівмірним.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 11 лютого 2021 року у справі №520/9115/19.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України", від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України", від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України" заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Колегія суддів, під час вирішенні питання щодо обґрунтованості заявленої до стягнення суми понесених судових витрат на професійну правничу допомогу критеріям, встановленим ч.5 ст.134 КАС України, враховує, що дана справа є справою незначної складності; розгляд справи відбувся в порядку спрощеного позовного провадження.
Відтак, з урахуванням викладеного при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що заявлені витрати на правову допомогу у розмірі 5000,00 грн. не є співмірним із складністю справи та фактично витраченим часом на виконання адвокатом робіт (наданих послуг) за наведеним у детальному опису робіт (наданих послуг) переліком, а висновок суду щодо обґрунтованості стягнення таких витрат у вказаному розмірі, колегія суддів вважає помилковим.
Таким чином, виходячи з принципу обґрунтованості та пропорційності розміру судових витрат до предмета спору, співмірності розміру судових витрат зі складністю справи та наданих адвокатом послуг, часом, витраченим адвокатом на надання відповідних послуг, обсягом наданих послуг, ціною позову та значенням справи для сторони, колегія суддів дійшла висновку щодо можливості стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 2500,00 грн.
Оскільки суд першої інстанції дійшов помилкового висновку стосовно розміру суми витрат на правову допомогу, що підлягають відшкодуванню, колегія суддів вважає, що судове рішення підлягає зміні в резолютивній частині, відповідно до положень ч.4 ст.317 КАС України.
За змістом ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Відповідно до ч.4 ст.317 КАС України зміна судового рішення може полягати у доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Враховуючи, що справа віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5ст.328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Керуючись ст. ст.308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області залишити без задоволення.
Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 30 березня 2021 року - змінити, шляхом викладення четвертого абзацу його резолютивної частини в наступній редакції:
«Стягнути на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) судові витрати зі сплати судового збору у сумі 908 (дев`ятсот вісім) грн.. та витрати на правничу допомогу в сумі 2500 (дві тисячі п`ятсот) грн.. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (код ЄДРПОУ 21295057, адреса місцезнаходження: м. Херсон, вул. 28 Армії, 6).»
В іншій частині рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 30 березня 2021 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню у касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає.

Повний текст судового рішення складений 29.07.2021 року.

Головуючий суддя 	 	Стас Л.В.	
Судді	    	Шеметенко Л.П.    Турецька І.О.