ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/12596/20                                                                       Суддя першої інстанції: Федорчук А.Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  27 липня 2021 року                                                                                            м. Київ
          Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
          головуючого судді          - Пилипенко О.Є.  
          суддів                              - Глущенко Я.Б. та Собківа Я.М., 
          при секретарі                    - Ткаченко В.В., 
          розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу громадянина Бангладеш ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 березня 2021 року у справі за адміністративним позовом громадянина Бангладеш ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2020 року позивач - громадянин Бангладеш ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, в якому просив: 
- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 03.02.2020 року №12-20 про відхилення скарги на рішення МЦУ ДМСУ в м. Києві та Київській області (наказ №696 від 16.10.2019 року); 
- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути скаргу про відхилення скарги на рішення МЦУ ДМСУ в м. Києві та Київській області (наказ №696 від 16.10.2019 року).          Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 24 березня 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач - громадянин Бангладеш ОСОБА_1 звернувся із апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.
19 липня 2021 року, відповідно до штампу вхідної кореспонденції суду Вх.№ 27929, від Державної міграційної служби України до суду апеляційної інстанції надійшов відзив, відповідно до змісту якого відповідач повністю заперечує проти задоволення вимог апеляційної скарги, вважає її необґрунтованою, наголошує, що у заяві від 16.10.2019 року позивач наводить обставини, які неодноразово досліджувались територіальними органами ДМС під час розгляду його попередніх заяв, за інформацією інформативно - аналітичних звітів МЗС України вбачається, що за підсумками моніторингу та опрацювання інформації по Бангладеш Посольством України в Індії, що покриває Бангладеш за сумісництвом, зазначена країна не є проблемною у плані забезпечення базових прав людини у тому числі і на політичну та громадянську діяльність. 
Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
У відповідності до ст.. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Приймаючи рішення про відмову задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що рішення Державної міграційної служби України від 03.02.2020 року №12-20 про відхилення скарги на рішення МЦУ ДМСУ в м. Києві та Київській області (наказ №696 від 16.10.2019 року) прийнятий компетентним органом на підставі та в межах норм чинного законодавства, виходячи з відсутності у позивача об`єктивного елементу обґрунтованості побоювань щодо існування загрози його життю, безпеці чи свободі на батьківщині, що виключає можливість скасування спірного рішення.
Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, вважає вказаний висновок суду першої інстанції обґрунтованим, з огляду на наступне.
Як встановлено судом та вбачається з наявних матеріалів справи, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Бангладеш, народився в м. Дакка, за національністю бенгалець, сповідує іслам, неодружений, освіта середня.
12.05.2015 року заявник таємно прибув на територію України, автомобільним сполученням з території Російської Федерації.
16.10.2019 року заявник звернувся до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Основною причиною звернення за захистом зазначає побоювання зазнати переслідувань зі сторони лідерів правлячої партії Awami League. За результатами розгляду вказаної заяви було встановлено, що із заявою позивач звертається втретє.
За результатами вивчення документів та матеріалів ДМС було прийнято рішення від 29.07.2016 року №394-16 про відмову у визнанні заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до    статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.02.2019 року, залишеного без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 03.04.2019 року у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення від 29.07.20106 року № 394-16 - відмовлено.
Позивач звернувся з повторною заявою про визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Втім, відповідно до повідомлення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 16.10.2019 року, ОСОБА_2 повідомлено, що згідно Наказу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 16.10.2019 року № 696, останньому відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Позивачем було оскаржено наказ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 16.10.2019 року № 696, втім, рішенням Державної міграційної служби України від 03.02.2020 року № 12-20 відхилено скаргу на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
          Вважаючи рішення відповідача про відхилення скарги на рішення МЦУ ДМС України в м. Києві протиправним, позивач звернувся до суду з позовом за захистом своїх охоронюваних законом прав та інтересів.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із статтею 14 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах. 
Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від  04 листопада 1950 року (текст ратифіковано із заявами та застереженнями 17 липня 1997 року) нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.
З 04 серпня 2011 року набрав чинності Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 р. N 3671-VI (надалі - Закон N 3671-VI), який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.
Згідно із пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону N 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань може стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;
особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань. 
З метою підвищення ефективності боротьби проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання Державами ООН було підписано 10.12.1984 р. Конвенцію «Проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання», ратифіковану 26.01.1987 р.
Конвенцією «Про статус біженців», підписаною Державами ООН 28.07.1951 р. та Протоколу до неї 1967 року визначено термін «біженець», який означає особу, яка через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань.
Відповідно до статті 6 Закону N 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:
- яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;
- яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;
- яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй;
- стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;
- яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
- яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.
Згідно із частиною першою статті 5 Закону N 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Відповідно до положень Закону України «Про Загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу» від 18.03.2004 р. № 1629-ІV, метою адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу є досягнення відповідності правової системи України acquis communautaire з урахуванням критеріїв, що висуваються Європейським Союзом до держав, які мають намір вступити до нього. Адаптація законодавства України до законодавства Європейського Союзу є пріоритетною складовою процесу інтеграції України до Європейського Союзу, що, в свою чергу, є пріоритетним напрямом української зовнішньої політики. 
Відповідно до Директиви Європейського Союзу 2004/83/ЄС «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації та статусу громадян третіх країн та осіб без громадянства у якості біженців або як осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту та змісту захисту, який надається», які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, відповідно до яких заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:
- заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву;
- усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів;
- твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою;
- заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутні поважної причини для подання такої заяви;
- встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.
Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання, що передбачено частиною 1 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Приписами частин 1 та 2 статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.
Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.
Відповідно до частин 11 та 12 статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.
За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до частини 5 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду, що визначено частиною 2 статі 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Як вбачається зі змісту рішення Державної міграційної служби, підставою для відмови у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту слугували положення    Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме було встановлено, що стосовно заявника умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої    статті 1 цього Закону, відсутні.
Колегія суддів звертає увагу, що позивач вже втретє звертається до територіальних органів ДМС із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Так, вперше заявник звернувся із відповідною заявою 27.03.2015 року, наказом ГУ ДМС Закарпатської області від 17.04.2015 року № 27/6 останньому відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 25.06.2015 року у справі № 807/720/15 позовну заяву залишено без розгляду).
Вдруге заявник звертався із вказаною заявою 24.09.2015 року до Головного управління ДМС в м. Києві, втім, рішенням ДМС від 29.07.2016 року № 394/16 громадянину Бангладеш МД ОСОБА_2 відмовлено у визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.02.2019 року, залишеного без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 03.04.2019 року у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення від 29.07.20106 року № 394-16 - відмовлено).
Втретє звертаючись із заявою про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту позивач наводить ті ж самі обставини, які вже неодноразово були досліджені територіальними органами ДМС під час розгляду його попередніх заяв.
Варто наголосити, що виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.
При цьому "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.
Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.
Крім того, Директива Ради ЄС "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.
Так, як свідчать матеріали особової справи позивача, 12.05.2015 року громадянин Бангладеш ОСОБА_1 прибув до України нелегально з території Російської Федерації.
Згідно пояснень позивача, підставою для залишення країни громадянської належності стали політичні причини, а саме: через те, що він є членом опозиційної партії - «Націоналістичної партії Бангладеш» «Aweamsleg», через переслідування членів правлячої партії «Авамі Ліг».
Втім, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції та посилання відповідача, що докази переслідувань позивача відсутні, інформація ґрунтується виключно на твердженнях самого позивача. 
Крім того, з інформації, наданої позивачем, не вбачається підстав вважати, що він переслідувався в Бангладеш за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
При цьому, позивач залишив країну громадянської належності в січні 2015 року, в травні 2015 року перетнув кордон з Україною, однак, за захистом звернувся лише у вересні 2015 року, тобто через три місяців після в`їзду в Україну.
Також матеріали особової справи містять суперечливу інформацію, надану позивачем міграційній службі.
Так, згідно Протоколу співбесіди від 05.10.2015 року позивач кордон України перетнув з Російської Федерації в червні 2015 року. Однак, згідно Протоколу співбесіди від 02.03.2016 року, позивач уже зазначає, що кордон України перетнув з Білорусії в травні 2015 року та у березні 2015 року перебував у місті Чернігові.
На запитання до позивача: «Як Ви можете пояснити, що раніше звертались до органів ДМС в Україні двічі?», останній повідомив, що не звертався в інших містах України.
Проте, як було зазначено вище, наказом ГУ ДМС України в Закарпатській області від 17.04.2015 року №27/б «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Крім того, згідно з інформацією, наданою позивачем у ході вищевказаної співбесіди, у січні 2015 року він виїхав з Даки (Бангладеш) літаком в Дубаї, а звідти до м. Москва (Російська Федерація), де прожив півроку, а потім автомобілем нелегально приїхав в Україну. Отже, до приїзду в Україну позивач перебував на території третіх безпечних країн і мав нагоду звернутися щодо отримання відповідного статусу до органів державної влади цих країн, проте цього не зробив.
Що стосується ІКП, то колегія суддів наголошує, що згідно висновку за результатами розгляду скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальним органом ДМС було досліджено інформацію країни походження позивача, станом на 2020 рік (дату звернення із відповідною заявою) та встановлено, що за підсумками моніторингу та опрацювання інформації по Бангладеш Посольством України в Індії, що покриває Бангладеш за сумісництвом, зазначена країна не є проблемною у плані забезпечення базових прав людини у тому числі і на політичну та громадянську діяльність.  Крім того, випадки вбивства, зокрема членів молодіжного крила БНП (прихильників опозиційної партії БНП дуже значна кількість) розслідуються поліцією, що виключає їх абсолютну заангажованість, про яку повідомляє заявник.  
За наведених обставин, колегія суддів погоджується з доводами відповідача та висновком суду першої інстанції про відсутність у позивача об`єктивного елементу обґрунтованості побоювань щодо існування загрози його життю, безпеці чи свободі на батьківщині, що виключає можливість скасування спірного рішення.
Щодо решти аргументів сторін, суд звертає увагу, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було правильно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим суд вважає необхідним апеляційну скаргу громадянина Бангладеш ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 березня 2021 року - без змін. 
Керуючись ст..ст. 241, 242, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -  
П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу громадянина Бангладеш ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 березня 2021 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя:                                                                       О.Є.Пилипенко 

Суддя:                                                                                 Я.Б.Глущенко 

                                                                                                    Я.М.Собків             

Повний текст виготовлено 27 липня 2021 року.