Головуючий у І інстанції  Коренюк А.М.
Провадження №22-ц/824/8379/2021                                                               Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.

                                                                
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
     01 липня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
              головуючого судді:       Матвієнко Ю.О.,
              суддів:                            Гуля В.В., Оніщука М.І.,
              при секретарі:                  Ковтун М.В.,   
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 березня 2021 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Європейське бюро розвитку бізнесу» до ОСОБА_1 про визнання пункту договору недійсним,
 
В С Т А Н О В И В :
 
У грудні 2017 року ТОВ «Європейське бюро розвитку бізнесу» звернулося до суду з вищевказаним позовом, в якому просило визнати недійсним п. 3.2. Договору № 010815/02, укладеного 24.04.2015 року між ТОВ «Європейське бюро розвитку бізнесу» та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 , посилаючись на те, що 24 квітня 2015 року між ТОВ «Європейське бюро розвитку бізнесу» та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 був укладений договір комерційної концесії бізнес - школи "Miniboss" № 010815/02, відповідно до п.1.1 якого правовласник - ТОВ «Європейське бюро розвитку бізнесу» надає користувачу - ФОП  ОСОБА_1 , а користувач набуває право використання у своїй підприємницькій діяльності комплексу прав на унікальну освітню технологію для розвитку індивідуальності дитини, підлітка, студента та Знак для товарів та послуг "Бізнес - школа " ІНФОРМАЦІЯ_1 ". 
За використання комплексу виключних прав користувач сплачує правовласнику обумовлену договором винагороду. 
Відповідно до умов договору на користувача покладені наступні грошові зобов`язання: 1) відповідно до п.3.1.1 договору - єдиноразовий платіж (паушальний внесок) в розмірі 20 000 доларів США, що сплачується у національній валюті по курсу НБУ на день платежу; 2) періодичні платежі (роялті) в розмірі 1 000 доларів США, що сплачуються в національній валюті по курсу НБУ на день платежу. 
Договір також містить пункт 3.2, у якому зазначено "Користувач сплатив частину паушального внеску, вказаного в пункті 3.1 даного Договору по Попередньому договору комерційної концесії від 24 квітня 2015 року, що укладений між тими ж сторонами, в розмірі 10 000 (десять тисяч) доларів США 00 центів, яка була сплачена у національній валюті України (гривні) по курсу НБУ на день платежу". 
Позивач вважає вказаний пункт 3.2. Договору недійсним на підставі ст. 230 ЦК України, оскільки відомості, зазначені у ньому, є неправдивими та такими, що ввели в оману правовласника щодо визнання користувачем обов`язку щодо умов оплати за договором та спричинили позивачу прямі збитки, оскільки товариство не отримувало від відповідача відповідно до пункту 3.2. Договору 10 000 доларів США 00 центів, що підтверджується тим, що грошові кошти у вищевказаному розмірі не надходили ні на розрахунковий рахунок правовласника, ні через його касу. 
Так, відповідно до звітів про дебетові та кредитові операції по рахунку позивача з 01 січня по 31 липня 2015 року оплата з боку відповідача була здійснена лише 28.07.2015 року у сумі 110 000 грн. та 29.07.2015 року у сумі 110 227 грн., і жодних інших перерахувань у якості паушального внеску відповідачем сплачено не було. Всупереч цього у пункті 3.2 Договору зазначено, що «користувач сплатив частину паушального внеску», що на момент укладання договору не відповідало дійсності, оскільки даний пункт містить в собі обман зі сторони відповідача. Окрім того, сторони до укладення договору комерційної концесії бізнес - школи "Miniboss" № 010815/02 від 24 квітня 2015 року не укладали Попереднього договору комерційної концесії, про який йде мова у оспорюваному пункті договору, що також вказує на обман з боку відповідача при укладенні договору.
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 18 березня 2021 року позов ТОВ «Європейське бюро розвитку бізнесу» задоволено.
Визнано пункт 3.2 договору комерційної концесії бізнес - школи «Miniboss» № 010815/02 від 24 квітня 2015 року, укладеного між ТОВ «Європейське бюро розвитку бізнесу», код ЄДРПОУ - 36611767, та ФОП ОСОБА_1 , недійсним. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Європейське бюро розвитку бізнесу»1 600 грн. 00 коп. судового збору.
Не погоджуючись з рішенням суду,  ОСОБА_1 подала на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про відмову у задоволенні позову. Обгрунтовуючи скаргу, посилалась на те, що висновки суду ґрунтуються на припущеннях, оскільки позивачем суду не було надано жодного доказу на підтвердження тієї обставини, що він діяв під впливом обману, а також доказів умислу у діях ОСОБА_1 на введення позивача в оману, що є обов`язком позивача згідно вимог закону.
У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від представника позивача ТОВ «Європейське бюро розвитку бізнесу» - адвоката Шаповалова Р.Ю., останній проти задоволення скарги відповідача ОСОБА_1 заперечив та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалене з додержанням вимог закону.
В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Поліщук В.В. апеляційну скаргу підтримав та просив про її задоволення з викладених у ній підстав.
Представник позивача ТОВ «Європейське бюро розвитку бізнесу» - адвокат Боголюбська А.-М.О.в апеляційному суді проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечила та просила рішення суду залишити без змін з підстав, викладених у відзиві на скаргу. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про задоволення скарги, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.    
Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
З матеріалів справи вбачається і це встановлено судом, що 24 квітня 2015 року між ТОВ «Європейське бюро розвитку бізнесу» та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 був укладений договір комерційної концесії бізнес - школи "Miniboss" № 010815/02 (том 1, а.с.207 - 221).
Відповідно до п.1.1 договору правовласник - ТОВ «Європейське бюро розвитку бізнесу» надає користувачу - ФОП  ОСОБА_1 , а користувач ФОП  ОСОБА_1  набуває право використання у своїй підприємницькій діяльності комплексу прав на унікальну освітню технологію для розвитку індивідуальності дитини, підлітка, студента та Знак для товарів та послуг "Бізнес - школа " ІНФОРМАЦІЯ_1 ".
За використання комплексу виключних прав користувач ФОП  ОСОБА_1  сплачує правовласнику ТОВ «Європейське бюро розвитку бізнесу» обумовлену договором винагороду.
Так, відповідно до умов договору на користувача покладені наступні грошові зобов`язання: 1) відповідно до п.3.1.1 договору - єдиноразовий платіж (паушальний внесок) в розмірі 20 000 доларів США, що сплачується у національній валюті по курсу НБУ на день платежу; 2) періодичні платежі (роялті) в розмірі 1 000 доларів США, що сплачується в національній валюті по курсу НБУ на день платежу.
Договір також містить пункт 3.2, у якому зазначено, що "Користувач сплатив частину паушального внеску, вказаного в пункті 3.1 даного Договору по Попередньому договору комерційної концесії від 24 квітня 2015 року, що укладений між тими ж сторонами в розмірі 10 000 (десять тисяч) доларів США 00 центів, яка була сплачена у національній валюті України (гривні) по курсу НБУ на день платежу" (том 1, а.с.213).
Обгрунтовуючи вимоги про визнання вищевказаного пункту 3.2. договору недійсним, позивач зазначав, що він діяв під впливом обману, оскільки саме відповідач запропонувала викласти цей пункт у такій редакції, пообіцявши сплатити обумовлену у ньому суму та порушивши в подальшому дану домовленість.
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позову, виходив з  доведеності тієї обставини, що позивач діяв під впливом обману щодо обставин, які мають істотне значення, а відповідач на спростування позовних вимог не надала жодних доказів про виконання нею умов оспорюваного пункту 3.2 Договору, що вказує на обман при укладенні такого договору з боку відповідача, як сторони договірних правовідносин. З урахуванням відсутності наданих відповідачкою належних та допустимих доказів на підтвердження факту проведення нею оплати на користь позивача на час укладення договору грошових коштів - частини паушального внеску в сумі 10 000 доларів США, оспорюваний пункт договору, на думку суду, є недійсним за правилами ст. 230 ЦК України, як такий, що не спрямований на настання правових наслідків, обумовлених договором.
Однак з вищенаведеними висновками суду погодитись не можна, виходячи з наступного.
Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
За нормами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно з частинами першою-третьою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Правові наслідки вчинення правочину під впливом обману передбачені статтею 230 ЦК України, згідно частини 1 якої якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. 
Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.
Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.
Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо  обставин,  які впливають на вчинення правочину.  На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.
Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції поклав тягар доказування факту наявності обману на відповідача ОСОБА_1 , що суперечить нормам матеріального та процесуального права, оскільки саме позивач, як особа, яка діяла під впливом обману, має довести факт обману, наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких позивача введено в оману.
При цьому, з матеріалів справи вбачається, що позивачем не наведено жодних доказів повідомлення йому відповідачем будь-яких неправдивих відомостей стосовно сплати паушального внеску у розмірі 10 000 дол. США перед укладанням договору, а зі змісту договору та його структури вбачається, що проект договору був підготовлений саме позивачем, оскільки містить його логотип на титульній сторінці, до договору додані свідоцтво на знак для товарів і послуг, свідоцтво про реєстрацію авторського права на твір (том 1, а.с.207-221).
Жодних доказів, які б підтверджували, що саме відповідач ОСОБА_1 внесла у договір п. 3.2. або пропонувала викласти цей пункт саме у такій редакції, що свідчило би про її умисні дії, спрямовані на обман позивача, матеріали справи не містять, а посилання суду на те, що ОСОБА_1 мала надати суду докази сплати паушального внеску є неправильними, оскільки саме позивач ТОВ «Європейське бюро розвитку бізнесу» мав довести факт невиконання відповідачем обов`язку по сплаті внеску до укладення договору, спростувавши таким чином зміст пункту 3.2. договору. При цьому, колегія суддів зауважує на тому, що даний пункт договору не містить обов`язку внесення паушального внеску саме шляхом його сплати на розрахунковий рахунок товариства, тому висновки суду про те, що несплата цих коштів відповідачем підтверджується відсутністю у позивача відповідних розрахунково-бухгалтерських документів за цей період, є необґрунтованими, оскільки відповідач була вправі сплатити ці кошти готівкою, що і було нею зроблено, як про це зазначив її представник у судовому засіданні. Таким чином, наявність у договорі пункту про сплату коштів та відсутність банківських документів щодо такої сплати не виключає одержання позивачем коштів від відповідача до укладення договору у готівковій формі.
Зважаючи на вищевикладене, необгрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що судом встановлено, що відповідачем навмисно зазначені відомості про сплату частини паушального внеску, як такого, що не відбувся, хоча фактично відповідачем не було сплачено таких грошових коштів, оскільки ці висновки суду ґрунтуються виключно на припущеннях і жодними належними, допустимими та достовірними доказами не підтверджуються.
Апеляційний суд також вважає за необхідне зазначити, що положення договору про те, що сторона договору отримала належні їй платежі до підписання договору, свідчить про те, що сторони домовилися вважати сплату коштів, здійснену раніше за відсутності правових підстав, виконанням укладеного договору стороною, яка за цим договором мала сплатити гроші.
Таким чином, враховуючи те, що позивачем не доведено належними, допустимими та достовірними доказаминаявність умислу в діях відповідача та сам факт обману з її сторони під час укладення договору, підстави до визнання недійсним п.3.2 договору згідно вимог ст. 230 ЦК України, як такого, що вчинений під впливом обману, відсутні.
Оскільки позивачем на підтвердження обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, суду не було надано належних та допустимих доказів, рішення суду про задоволення його вимог є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене судом з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.    
Оскільки судом при ухваленні рішення неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, наслідком чого стало ухвалення помилкового рішення про задоволення позову, рішення суду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про відмову у задоволенні позову, зважаючи на те, що позивач не надав суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог.
Зважаючи на те, що у задоволенні позову позивачу відмовляється, відповідно до ст. 141 ЦПК України понесені ним по справі судові витрати покладаються на нього. 
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383  ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - задовольнити.
 
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 березня 2021 року - скасувати та постановити по справі нове судове рішення, яким у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Європейське бюро розвитку бізнесу» до ОСОБА_1 про визнання пункту договору недійсним - відмовити.  
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
     Головуючий:             
           
     Судді: