ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
30 серпня 2021 року           справа №200/9720/20-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Гайдара А.В., Блохіна А.А., Казначеєва Е.Г., розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 грудня 2020 року у справі № 200/9720/20-а (головуючий І інстанції Михайлик А.С.), складеного у повному обсязі 29 грудня 2020 року у м. Слов`янськ Донецької області,  за позовом   ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України в Донецькій області про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення коштів, -

                                                       ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про:
визнання протиправною бездіяльності щодо невнесення відомостей до наказу № 70 о/с від 14 лютого 2019 року про звільнення щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у кількості 14 календарних днів за 2015-2019 роки та зобов`язання внести відповідні зміни в цей наказ;
зобов`язання нарахувати і виплатити за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення;
визнання протиправною бездіяльності щодо невиплати індексації грошового забезпечення з листопада 2015 року по жовтень 2017 року і зобов`язання її нарахувати та виплатити;
визнання протиправними дій щодо ненарахування грошової компенсації при звільненні за 20 років 11 днів служби із розрахунку суми грошового забезпечення станом на день звільнення в розмірі 114 677,96 грн. і зобов`язання її перерахувати;
зобов`язання доплатити одноразову грошову допомогу при звільненні у сумі 57 338,98 грн. відповідно до ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та п. 4 постанови КМУ від 17 липня 1992 року № 393, зазначених у абз. 1 п. 3 цієї постанови, недоплачену за 10 років;
стягнення коштів за час затримки розрахунку при звільненні з 20 грудня 2019 року по день ухвалення рішення суду, виходячи з середньоденного  заробітку - 792,33 грн., обчисленого  відповідно до абз. 3 п. 2 глави ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08 лютого 1995 року № 100 (а.с. 1-8)
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 29 грудня 2020 року  позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області залишено без розгляду в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності щодо невнесення відомостей про нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у кількості 14 календарних днів за 2015-2019 роки до наказу про звільнення № 70 о/с від 14.02.2019 та зобов`язання внести відповідні зміни в цей наказ (а.с. 84).
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 29 грудня 2020 року позов  задоволено частково. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Донецькій області нарахувати та виплати ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у кількості 14 календарних днів за 2015-2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення. Визнано протиправною бездіяльності Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення з листопада 2015 року по жовтень 2017 року. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Донецькій області нарахувати та виплати ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення з листопада 2015 року по жовтень 2017 року. Стягнуто з Головного управління Національної поліції у Донецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с. 85-90).
Позивач, не погодився з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволені позовних вимог, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове рішення, яким визнати протиправними дій щодо ненарахування грошової компенсації при звільненні за 20 років 11 днів служби із розрахунку суми грошового забезпечення станом на день звільнення в розмірі 114 677,96 грн. і зобов`язати її перерахувати.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що під час звільнення позивачу виплачено  одноразову грошову допомогу в розмірі  57338,98 грн., обчислену з повних років служби в календарному обчисленні - 10 років,  а не пільговому - 20 років, внаслідок чого позивачу не доплачено  одноразову грошову допомогу в розмірі 57338,98 грн. (а.с. 104-109).
Сторони в судове засідання не викликались, про дату та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.
Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, встановив наступне.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період з 07 листопада 2015 року по 20 лютого 2019 року проходив службу в лавах Національної поліції, наказом ГУНП у Донецькій області від 14 лютого 2019 року № 70 о/с звільнений зі служби за власним бажанням з 20 лютого 2019 року. Відповідно до зазначеного наказу вислуга років у календарному обчисленні та для виплати одноразової грошової допомоги становить 10 років 3 місяці 20 днів, у пільговому обчисленні - 20 років 11 днів. Невикористана відпустка за 2019 рік - 3 доби (а.с. 26).
Згідно з посвідченням від 20 жовтня 2015 року НОМЕР_1 позивач є учасником бойових дій (а.с. 10). 
Відповідно до довідок відповідача  від 20 листопада 2020 року № 4440/12/04-2020, № 1547/26102-2020/2, позивач за період 2015-2029 років додаткову відпустку як учасник бойових дій не використав, підстав для виплати індексації грошового забезпечення з листопада 2015 року по жовтень 2017 року не було (а.с. 74).
Відповідно до довідки відповідача від 20 листопада 2020 року № 1547/26102/02-2020/1 позивач на день звільнення мав право на отримання 15155,93 грн. грошового забезпечення, середньоденне грошове забезпечення склало 757,80 грн. (із розрахунку за 20 діб) (а.с. 75-76).
Згідно з довідкою ГУНП у Донецькій області від 20 листопада 2020 року № 1547/26102/02-2020 про розрахунок з позивачем при звільненні в лютому 2019 року позивачу надійшло на картковий рахунок 24 489,79 грн., в березні 2019 року - 2171,43 грн. та 52 250,07 грн. (а.с. 77)
За змістом викладеного відповідачем у довідці від 28 грудня 2020 року № 1144 середньоденне грошове забезпечення позивача за грудень 2018 року-січень 2019 року становить 811,83 грн. (а.с. 83)
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України   суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення лише в частині відмови у задоволені позовних вимог про визнання протиправними дій щодо ненарахування грошової компенсації при звільненні за 20 років 11 днів служби із розрахунку суми грошового забезпечення станом на день звільнення в розмірі 114 677,96 грн. і зобов`язання її перерахувати.
Відмовляючи у задоволені вищевказаних вимог суд першої інстанції виходив з того, що для визначення розміру спірної допомоги застосовується календарна вислуга років, відтак позиція позивача щодо пільгового її обчислення є хибною.
Суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 102 Закону України від 02 липня 2015 року № 580-VIII «Про Національну поліцію» (далі - Закон № 580-VIII) пенсійне забезпечення поліцейських та виплата одноразової грошової допомоги після звільнення їх зі служби в поліції здійснюються в порядку та на умовах, визначених Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Частиною другою статті 9 Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон № 2262-ХІІ), визначено, що особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Системний аналіз наведених положень Закону № 2262-ХІІ дає підстави дійти висновку, що частиною другою статті 9 цього Закону встановлено дві підстави для виплати одноразової грошової допомоги зазначеним у ній особам, зокрема, це особи, які звільнені зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини за наявності вислуги років 10 років і більше.
Аналогічне положення закріплено в абзаці 4 пункту 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» (далі - Постанова № 393), згідно з яким військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби:
-          які звільняються із служби за власним бажанням, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, та мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
У розумінні вказаних правових норм слідує, що поняття «календарна вислуга років» застосовується не для позначення необхідної для призначення допомоги вислуги років, а для визначення розміру грошової допомоги: «в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби». 
При цьому, умовою набуття права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги відповідно до частини другої статті 15 «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» є наявність «вислуги 10 років і більше».
Таким чином, в частині другій статті 15 Законі України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відсутня пряма вказівка на те, що право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги виникає за наявності 10 і більше календарних років вислуги.
Отже, правовими нормами Порядку № 393 та Закону № 2011 законодавець лише визначає періоди служби, які підлягають зарахуванню до вислуги років у календарному обчисленні або на пільгових умовах. Тобто, законодавець визначає лише способи обчислення вислуги років.
На підставі системного аналізу наведених вище правових норм, колегія судів дійшла до висновку, що поняття календарна вислуга років застосовується не для позначення необхідної для призначення допомоги вислуги років, а для визначення розміру грошової допомоги - в розмірі відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, відтак для визначення розміру допомоги застосовується календарна вислуга років. 
Матеріалами справи підтверджується, що позивача звільнено зі служби за власним бажанням, одноразову грошову допомогу при звільненні  обчислено виходячи з 25 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби  в сумі 53045,75 грн. (21 218,30 грн. *25 %*10).
Позивач/апелянт наполягає, що він отримав 57338,98 грн. одноразової грошової допомоги, а мав - 114 677,96 грн., тобто у 2 рази більше, оскільки при її обчисленні мало бути враховано 20 повних років служби (у пільгову обчисленні), а не 10 (у календарному обчисленні). 
В наданому до суду розрахунку одноразової грошової допомоги позивач також виходив з  25 % місячного грошового забезпечення, оскільки за його посиланнями розмір допомоги має збільшитись не за рахунок відсотку від місячного грошового забезпечення, а за рахунок збільшення вислуги років. Жодних доводів стосовно обчислення одноразової грошової допомоги відповідно до  абз. 1 ч. 1 статті 9 Закону №2262-XII, яким передбачено виплату цієї допомоги, виходячи з 50 % місячного грошового забезпечення, а не 25 %, не наведено. 
Посилання позивача в обґрунтування своєї позиції стосовно необхідності обчислення одноразової грошової допомоги виходячи з вислуги років у пільговому обчисленні на висновки Верховним Судом в постанові по справі № 805/3923/18-а є безпідставними, оскільки в даній справі розглядалось питання зарахування пільгового стажу до вислуги років, що не є тотожним з розрахунком спірної допомоги у пільговому обчисленні.
Відповідно до довідки відповідача від 20 листопада 2020 року № 1547/26102/02-2020 виплачені позивачу при звільненні кошти в сумі  57338,98 грн. складаються з: одноразової грошової допомоги  у сумі 53045,75 грн., компенсації за невикористану відпустку -  2121,80 грн. та винагороду за безпосередню участь в АТО -  2171,43 грн.
Таким чином, відповідачем правомірно обчислено позивачу одноразову грошову допомогу у розмірі 53045,75 грн.
Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що спірні позовні вимоги (відповідно до вимог апеляційної скарги) не підлягають задоволенню.
Статтею 316 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не знаходить правових підстав для задоволення апеляційної скарги і відповідно для скасування оскаржуваного судового рішення (в частині оскарження), оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, правові висновки суду першої інстанції скаржником не спростовані.
Керуючись 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                      ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 грудня 2020 року у справі № 200/9720/20-а - залишити без задоволення.  
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 грудня 2020 року у справі № 200/9720/20-а - залишити без змін.                    
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім  випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено та підписано 30 серпня 2021 року.

Судді                                                                                  А.В. Гайдар
                                                                                                  А.А. Блохін
                                                                                                  Е.Г. Казначеєв