ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 644/3803/20                Головуючий суддя І інстанції Глібко О. В.
Провадження № 22-ц/818/1967/21        Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про виплату заробітної плати
П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 вересня 2021 року                                                                                м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого        Яцини В.Б.
суддів колегії       Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2020 року, по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі та моральної шкоди, 
в с т а н о в и в:
У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в розмірі 34193 грн 78 коп., моральну шкоду в розмірі 10000 грн, витрати по оплаті юридичних послуг в розмірі 6170 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 840 грн. 
Позов мотивовано тим, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем з 12.12.2017 року по 30.03.2020 року. З 2018 року роботодавець припинив виплачувати заробітну плату у передбачені строки та у повному розмірі, заробітна плата виплачувалася частково. З 30.03.2020 року він був звільнений з займаної посади за власним бажанням, в день звільнення роботодавець не здійснив з ним розрахунок та не виплатив заробітну плату у повному обсязі. Зазначені дії підприємства вважає такими, що порушують його права як працівника та призвели до моральних страждань. Оскільки роботодавець відмовляє до теперішнього часу виконати свої зобов`язання по виплаті заборгованості, у нього виник психоемоційний стрес. Ситуація, що виникла між ним та роботодавцем негативно відображається на його психічному та емоційному стані, він став знервованим та дратівливим, втратив сон та знаходиться у стані нервового стресу, оскільки не може отримати чесно зароблені кошти.
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ПрАТ «Харківський підшипниковий завод» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 18918,30 грн.
Стягнуто з ПрАТ «Харківський підшипниковий завод» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 2000 грн.
Стягнуто з ПрАТ «Харківський підшипниковий завод» на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати на правничу допомогу в розмірі 6170 грн. 
Стягнуто з ПрАТ «Харківський підшипниковий завод» на користь ОСОБА_2 сплачений ним судовий збір у розмірі 840 грн.
Стягнуто з ПрАТ «Харківський підшипниковий завод» на користь держави судовий збір в розмірі 840,80 грн.
Допущено негайне виконання рішення в частині виплати заробітної плати в межах суми платежу за один місяць.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду ПрАТ «ХАРП» подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати в частині стягнення з товариства моральної шкоди та витрат на правничу допомогу.
Апеляційна скарга мотивована тим, що зазначена позивачем сума витрат на оплату юридичних послуг не може бути віднесена до складу судових витрат у розумінні ст.137 ЦПК України. Крім того, з договору та квитанцій про оплату не вбачається за підготовку саме якого позову, до якого відповідача сплачена сума за юридичні послуга, отже позивачем не доведено, що ці послуги йому надавались саме в рамках цієї справи.
Враховуючи , що встановлений розмір витрат на правничу допомогу, вказаний позивачем, наданий суду без детального опису робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом та здійснення їм витрат, необхідних для надання правничої допомоги, суд може зменшити розмір витрат, проте витрати пов`язані з наданням правничої допомоги лише адвокатом. 
Вказує, що позивачем не зазначено в чому саме полягає завдана йому моральна шкоди, яких саме моральних страждань зазнав позивач, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди. Жодних доказів, які б підтверджували заподіяння позивачу відповідачем моральної шкоди, ступінь страждань позивачем не наданою.
Зазначає, що у разі виплати моральної шкоди, що підлягає сплаті на підставі рішення суду, роботодавець зобов`язаний включити такі суми до загального місячного оподатковуваного доходу платника податку (працівника) та зобов`язаний нарахувати утримати та сплатити податок на доходи фізичних осіб і військовий збір за рахунок працівника, а також подати відповідно до Податкового кодексу України податкову звітність.
Вказує, що в порушення вимог закону, судом першої інстанції у резолютивній частині рішення не визначено чи включають суми заборгованості суму податків та зборів.
Відзиву на апеляційну скаргу суду апеляційної інстанції не надходило.
Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на зміст та ціну позову без повідомленням учасників справи. 
Згідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.
Задовольняючи позовні вимоги частково суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконав вимоги чинного законодавства та у день звільнення не здійснив відповідні виплати, внаслідок чого позивач має право на відшкодування середнього заробітку за весь час затримки.
Зазначено, що позивачу була спричинена моральна шкода бездіяльністю відповідача, яка полягала у невиплаті йому належних сум заробітної плати, з врахуванням принципу розумності й справедливості, тривалістю невиплати заробітної плати, визначено моральну шкоду у розмірі 2000 грн.
Також зазначено, що на підтвердження понесених витрат на правову допомогу та їх розмір, позивачем надано договір ТОВ «Центр правової допомоги населенню» від 18.04.2020 року та квитанції на оплату юридичних послуг в сумі 6170 грн, тому такі витрати підлягають стягненню з відповідача.
Проте повність погодитись з такими висновками суду не можна.
Рішення суду першої інстанції оскаржено в частині стягнення з відповідача моральної шкоди та витрат на правничу допомогу, тому в іншій частині не переглядається.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_3 з 12.12.2017 року по 30.03.2020 року працював на Приватному акціонерному товаристві «Харківський підшипниковий завод». ( а. с. 19-20)
30 березня 2020 р. позивача звільнено з посади за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України. Станом на час звільнення у підприємства мала місце заборгованість перед позивачем по заробітній платі. Згідно розрахункового листа за березень 2020 року та часткового погашення заборгованості підприємством, заборгованість становила 34193 грн. 78 коп.
Як свідчить надана суду представником відповідача інформація, а саме довідка ПрАТ «Харківський підшипниковий завод» № 742/83-6-22 від 09.12.2020 року, остаточний розрахунок з позивачем не проведений в повному обсязі, та заборгованість по виплаті заробітній плати станом на 09.12.2020 року становить 18918 грн. 30 коп.
Згідно з ч. 1, 3 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Частиною першою статті 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральних втрат потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральними втратами потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
У пунктах 9, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. 
Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
В позові позивач посилається на те, що мало місце істотне, тривале порушення його трудових прав, що поставило його у скрутне матеріальне становище, розраховуючи на виконання роботодавцем своїх обов`язків. Він покладав певні надії, пов`язуючи з цим свої особисті плани. Зневажливим ставленням роботодавця, у вигляді відмови у виплаті чесно зароблених грошей заподіяно моральні страждання і переживання, які обтяжуються несправедливим ставленням роботодавця до нього, як до особи, яка сумлінно виконувала свої посадові обов`язки.
Так, оскільки судом встановлено, що трудові права ОСОБА_1 були порушені несвоєчасністю виплати належним йому грошових коштів, колегія суддів відхиляє посилання відповідача на недоведеність завдання позивачу моральної шкоди.
Відповідачем в порушення вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України не було спростовано висновок районного суду щодо присудженої суми відшкодування.
Відповідно до висновку Верховного Суду висловленого у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 359/10023/16-ц : «...Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів…
… Таким чином, якщо особа відшкодовує (виплачує, надає) на користь фізичної особи моральну шкоду, така особа виступає щодо такої фізичної особи податковим агентом та зобов`язана утримати і перерахувати податок зі суми такого доходу.»
Зазначене свідчить про те, що у рішенні суду стягнуті суми зазначаються без відрахування обов`язкових платежів і зборів, їх обрахунок і утримання є обов`язком податкового агента.
На підставі викладеного, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що порушення права позивача на своєчасну виплату заробітної плати призвело до його душевних страждань, втрати ним нормальних життєвих зав`язків, які полягали у постійному стресі, що очевидно позбавляло його стану внутрішньої рівноваги, спричинило почуття незахищеності перед необґрунтованими діями відповідача; факт порушення законного трудового права позивача сам по собі свідчить про заподіяння моральних страждань і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Враховуючи зазначене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача 2000 грн в якості відшкодування заподіяної моральної шкоди, вважаючи, що така сума відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.
Щодо доводів апеляційної скарги про стягнення витрат на правову допомогу, колегія суддів зазначає наступне. 
Відповідно до норми статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою, яка надається саме адвокатом, підлягають розподілу між учасниками справи.
У той же час, ОСОБА_1 суду не було надано доказів того, що правничу допомогу йому було надано саме адвокатом. 
У справі відсутні процесуальні документи, складені правником, або документи про те, що правничу допомогу ОСОБА_1 надавав адвокат, зокрема відповідні акти прийому-передачі робіт від правника-адвоката Сергєєву С.В. 
З поданої копії Договору № П-341 від 18.04.2020, укладеного між ОСОБА_1 з одного боку та ТОВ «Харківський центр правової допомоги населенню», вбачається, що від імені Товариства вказаний договір підписала касир-адміністратор ОСОБА_4 (а. с.49).
Доказів того, що касир-адміністратор ОСОБА_4 є адвокатом матеріали справи не містять.
Тобто належних і допустимих письмових доказів того, що вказана особа має свідоцтво на право на зайняття адвокатською діяльністю, або що до складу ТОВ «Харківський цент правової допомоги населенню» входять адвокати матеріали справи не містять.
Судова колегія бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що касир -адміністратор не є адвокатом, оскільки вказана особа є лише уповноваженою від юридичної особи і діє в межах наданих їх Генеральним директором Мирошник Г.В. повноважень.
Такими чином, позивачем не доведено, що ним було отримано правову допомогу, оскільки з договору не вбачається, що виконавцем робіт є адвокат або особа, яка за законом має правом на надання юридичних послуг.
Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року№ 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.
Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, акти виконаних або отриманих послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому, недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам.
Для того, щоб суд міг визначити розмір понесених витрат на правничу допомогу з метою їх подальшого розподілу, сторона по справі повинна подати детальний опис наданих робіт (послуг) та здійснених нею витрат, необхідних для надання правничої допомоги особою, яка надає таку допомогу професійно.
Таким чином, доводи апеляційної скарги в цій частині знайшли своє підтвердження, тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду в частині стягнення витрат на правову допомогу скасуванню. У задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу допомогу відмовити.
Керуючись ст.ст. 259, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» -задовольнити частково.
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2020 року в частині стягнення з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 2000 грн залишити без змін.
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2020 року в частині стягнення з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» на користь ОСОБА_1 понесені витрати на правничу допомогу в розмірі 6170 грн скасувати.
У задоволенні позову в частині стягнення з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» на користь ОСОБА_1 понесених витрат на правничу допомогу в розмірі 6170 грн відмовити.
В іншій частині рішення не оскаржувалось та не переглядалось.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складено 21 вересня 2021 року. 

Головуючий                                                                        В.Б.Яцина
Судді                                                                                                                                                                                                         І.В.Бурлака

О.М. Хорошевський