УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №296/8045/17 Головуючий у 1-й інст. Сингаївський О. П. 
Категорія 5 Доповідач Талько О. Б. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючої судді:         Талько О.Б.,
суддів:                         Коломієць О.С., Галацевич О.М.,
за участю секретаря     Дяченко Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 296/8045/17 за позовом  ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на частку в майні та усунення перешкод у користуванні майном та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення  Корольовського районного суду м. Житомира від 13 січня 2020 року та додаткове рішення цього ж суду від 2 жовтня 2020 року, ухвалених під головуванням судді  Сингаївського О.П.,

ВСТАНОВИВ:
       
       У жовтні 2017 року ОСОБА_5 , яка у подальшому змінила прізвище на « ОСОБА_6 », звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що з 7 листопада 2004 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу вони мають неповнолітню дочку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
       Позивачка вказує, що під час перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ними за спільні кошти придбано квартиру АДРЕСА_1 ; гараж № НОМЕР_1 в громадському об`єднанні власників гаражів « ІНФОРМАЦІЯ_2 », який розташований в АДРЕСА_2 , а також автомобіль ВАЗ 21104, 2009 року випуску, кузов № НОМЕР_2 .
       Відповідач не визнає її право власності на вказане майно та відмовляється у добровільному порядку здійснити його поділ. Окрім того, ОСОБА_3 чинить їй та дочці перешкоди у користуванні вказаною квартирою, що свідчить про порушення їхніх прав.
       З метою уникнення поділу спільного сумісного майна відповідач зняв з реєстрації автомобіль ВАЗ 21104, та 17 жовтня 2017 року здійснив його відчуження на користь свого батька ОСОБА_4 .
       Вказані обставини, на думку ОСОБА_1 , свідчать про наявність підстав для відступу від рівності часток подружжя у спірному майні.
       Таким чином, уточнивши позовні вимоги, просила виділити ОСОБА_3 гараж № НОМЕР_1 у громадському об`єднані власників гаражів « ІНФОРМАЦІЯ_2 », а також автомобіль ВАЗ 21104, 2009 року випуску, припинити її право власності на вказаний гараж та автомобіль й стягнути з відповідача на її користь компенсацію вартості 2/3 частин цього майна.
       Окрім того, просила виділити їй у власність квартиру АДРЕСА_1 , припинивши право власності відповідача на 1/3 її частину, з виплатою йому грошової компенсації вартості цієї частки.
       Також ОСОБА_1 просила вселити її та неповнолітню доньку ОСОБА_2 у вказану квартиру.
       У лютому 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому зазначив, що спірна квартира є його особистою власністю й не підлягає поділу між ним та його колишньою дружиною, оскільки зазначене нерухоме майно було придбане за кошти, отримані ним від продажу квартири АДРЕСА_3 , яка належала йому на підставі договору дарування від 18 листопада 2004 року.
       Враховуючи вищезазначене, просив визнати квартиру АДРЕСА_1 його особистою приватною власністю.
       Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 13 січня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
       Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 43292 грн. 12 коп. компенсації вартості 1/2 частки автомобіля ВАЗ 21104.
       У задоволенні решти вимог за первісним позовом відмовлено.
       Визнано квартиру АДРЕСА_1 , особистою приватною власністю ОСОБА_3 .
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі та відмовити у задоволенні зустрічного позову.
       Зокрема, зазначає, що наявні в матеріалах справи докази є недостатніми для зміни правового режиму спірного майна, яке належить їй та відповідачеві на праві спільної сумісної власності. Поза увагою суду залишилась та обставина, що за час перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем вона вела домашнє господарство, здійснювала догляд за малолітньою донькою, брала участь у ремонті та облаштуванні квартири, а також у будівництві гаража .
       Суд також не надав належної оцінки змісту договору купівлі-продажу спірної квартири, у якому зазначено, що вона надала згоду на придбання її чоловіком цього нерухомого майна та оформлення права власності на нього. Нотаріально посвідчений договір не може бути спростований показами свідка ОСОБА_7 , який пояснив, що кошти за вказану квартиру йому були передані відповідачем.
       Постановою Житомирського апеляційного суду від 13 липня 2020 року апеляційну скаргу задоволено частково.
       Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 13 січня 2020 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання гаража спільною сумісною власністю подружжя та його поділ,- скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення.
       Визнано спільною сумісною власністю сторін гараж № НОМЕР_1 в громадському об`єднанні власників гаражів « ІНФОРМАЦІЯ_2 », який розташований в АДРЕСА_2 , вартістю 69174 грн.
       Виділено вказаний гараж ОСОБА_3 та стягнуто з нього на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості Ѕ частини гаража у розмірі 34587 грн.
       В решті рішення залишене без змін.
       Постановою Верховного Суду від 10 березня 2021 року постанову Житомирського апеляційного суду від 13 липня 2020 року в частині позовних вимог ОСОБА_3 про визнання квартири його особистою власністю і позовних вимог ОСОБА_8 про виділення їй у власність частини квартири та вселення її разом з донькою у спірну квартиру,- скасовано, справу у цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
       27 лютого 2020 року ОСОБА_8 звернулась до суду із заявою, в якій просила ухвалити у справі додаткове рішення про стягнення з ОСОБА_3 на її користь витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору та проведення судових експертиз.
       Додатковим рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 2 жовтня 2020 року заяву задоволено частково.
       Стягнуто з ОСОБА_8 в дохід державного бюджету України 704 грн. 80 коп. судового збору.
       У задоволенні заяви ОСОБА_8 про відшкодування судових витрат на проведення судових експертиз відмовлено.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_8 просить скасувати додаткове рішення та ухвалити нове, яким задовольнити її заяву у повному обсязі.
       На обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що нею подано оригінали квитанцій про сплату коштів за проведення судових експертиз. При цьому, вона звернулась до суду з клопотанням про поновлення строку на подання цих доказів.
       Оскільки у матеріалах справи наявні надані судовими експертами рахунки та акти виконаних робіт, з огляду на те, що необхідність відшкодування таких витрат була передбачена у попередньому розрахунку, який був долучений до матеріалів справи, відтак суд мав достатньо доказів для ухвалення додаткового рішення про відшкодування їй витрат, пов`язаних із проведенням судових експертиз.
       В судовому засіданні ОСОБА_8 та її представник підтримали апеляційні скарги. При цьому, представник позивачки пояснила, що суд безпідставно залишив поза увагою докази, які беззаперечно вказують на те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін.
       Також звернула увагу на ту обставину, що встановлений ч.8 ст.141 ЦПК України строк для подання доказів щодо понесених судових витрат був пропущений з поважних причин, оскільки повний текст рішення не був складений у день його проголошення. Окрім того, при вирішенні питання щодо поновлення вказаного строку суд залишив поза увагою вимоги законодавства щодо зупинення процесуальних строків у зв`язку із запровадженням на території України карантинних обмежень.
       Представник ОСОБА_3 в судовому засіданні не визнав доводи, викладені в апеляційних скаргах, та зауважив, що під час перегляду рішення у цій справі суд касаційної інстанції лише констатував ту обставину, що висновки судів про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю сторін, є передчасними.
       Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення, виходячи з наступного.
       В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 7 листопада 2004 року. Від шлюбу вони мають неповнолітню доньку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
       Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 10 листопада 2017 року шлюб між ними розірвано.
       Матеріали справи також свідчать, що 14 жовтня 2011 року між ОСОБА_9 , ОСОБА_7 та ОСОБА_3 укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Умовами даного договору передбачено, що ціна вказаної квартири встановлена у розмірі 35935 грн.
       У цьому договорі також зазначено, що він укладений за згодою дружини покупця — ОСОБА_5 .
       Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Савіцькою Т.В. 14 жовтня 2011 року та зареєстрований в реєстрі за №3763.
       Обґрунтовуючи зустрічний позов, ОСОБА_3 посилався на ту обставину, що спірна квартира придбана ним за його особисті кошти, які були отримані від продажу належної йому квартири.
       На підтвердження даної обставини суду надано копію договору дарування, укладеного 18 листопада 2004 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_3 , відповідно до якого останній прийняв у дар квартиру АДРЕСА_3 .
       Долучена до матеріалів справи копія договору купівлі-продажу свідчить про те, що вказана квартира 14 жовтня 2011 року була продана ОСОБА_11 за ціною 30382 грн. Зазначений договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Савіцькою Т.В. 14 жовтня 2011 року та зареєстрований в реєстрі за №3760.
       Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку ( доходу).
       Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, окрім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
       Частинами 1 та 3 статті 61 СК України також визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
       Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
       Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
       Згідно з частиною 1 статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
       У частині 1 статті 69 СК України закріплене правило про те, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
       У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором ( частина 1 статті 70 СК України).
       Аналіз змісту статті 60 СК України свідчить про те, що законом встановлено презумпцію спільності майна подружжя, набутого ними у період шлюбу.
       Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
       Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.
       Як свідчать матеріали справи, продаж квартири АДРЕСА_3 , здійснено за суму 30382 грн., а спірну квартиру придбано за 35935 грн. Отже, презумпція спільності права власності сторін на вказану квартиру не спростована. Укладаючи договір купівлі-продажу цієї квартири, ОСОБА_3 діяв за згодою своєї дружини. Оскільки цей договір укладений в інтересах сім`ї, відтак одержане за цією угодою нерухоме майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
       Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про наявність підстав для відступу від рівності часток подружжя у вказаній квартирі. Отже, позовні вимоги ОСОБА_8 про визнання за нею права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 підлягають до задоволення.
       У постанові Верховного Суду від 9 червня 2021 року у справі №638/3852/17 міститься висновок про те, що визнання майна спільною сумісною власністю не є самостійною ( окремою) позовною вимогою, а такі доводи є правовою підставою задоволення позовних вимог про поділ спільного майна. Верховний Суд зазначив, що викладення висновку про визнання спірного майна спільною сумісною власністю у резолютивній частині рішення є недоречним. Це може призвести до утруднення виконання рішення суду за одночасного наведення у резолютивній частині рішення про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання за кожним із співвласників по Ѕ частині на спірне майно, коли правовою метою позову є саме здійснення поділу спільного майна подружжя.
       Обґрунтованими є також й вимоги про вселення ОСОБА_8 разом з неповнолітньою дочкою ОСОБА_2 у спірну квартиру.
       Так, за правилами частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.
       Під час судового розгляду ОСОБА_3 визнавав той факт, що у спірній квартирі проживають його бабуся та дідусь. При цьому, він вважає, що його колишня дружина не має права користуватись цим житловим приміщенням. Внаслідок невизнання ОСОБА_3 права ОСОБА_8 на проживання у спірній квартирі, остання була змушена звернутися до суду. Вказаний спір з жовтня 2017 року перебуває на розгляді у судах різних інстанцій, протягом тривалого часу позивачка разом з неповнолітньою дочкою позбавлені можливості проживати у спірній квартирі .Отже, вказані обставини свідчать про те, що ОСОБА_3 чинить перешкоди ОСОБА_8 у користуванні квартирою, на яку поширюється режим спільної сумісної власності подружжя.
       Враховуючи вищезазначене, позовні вимоги про вселення ОСОБА_8 разом з неповнолітньою донькою у квартиру АДРЕСА_1 , підлягають до задоволення.
       При зверненні до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення у справі ОСОБА_8 надала оригінали квитанцій №847/п від 20 лютого 2020 року про сплату нею СПГ ОСОБА_12 5000 грн. за проведення судової будівельно-технічної експертизи, а також квитанції від 13 грудня 2018 року про сплату нею ФОП ОСОБА_13 1800 грн. за проведення судової автотоварознавчої експертизи.
       Вказані докази понесених судових витрат були надані позивачкою 27 лютого 2020 року.
       Частиною 8 статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів ( договорів, рахунків тощо).
       Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
       У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
       Вирішуючи питання щодо відшкодування витрат на проведення судових експертиз, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що докази на підтвердження сплати ОСОБА_8 5000 грн. та 1800 грн. за проведення судових експертиз, були надані до суду з порушенням строку, встановленого частиною 8 статті 141 ЦПК України.
       Проте, поза увагою суду залишилась та обставина, що пропуск вказаного строку не є підставою для відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення, а свідчить про наявність підстав для залишення заяви ОСОБА_8 у цій частині без розгляду.
       Посилання адвоката Левчук Т.В. на те, що вказаний строк пропущений з поважних причин, оскільки повний текст рішення не був складений у день його проголошення, є безпідставним, оскільки такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів з дня ухвалення рішення. Тобто, законодавець передбачив, що початок перебігу п`ятиденного строку розпочинається з дня ухвалення рішення й не залежить від дня складення повного судового рішення.
       Не заслуговують на увагу й твердження про те, що матеріали цивільної справи повинні містити акти виконаних робіт та рахунки, які були направлені судовими експертами на адресу суду.
       В матеріалах справи відсутні такі докази, а положеннями частини 8 статті 141 ЦПК України обов`язок доводити розмір понесених судових витрат покладається саме на сторони, які зобов`язані у встановлений законодавством строк подати відповідні докази.
       Безпідставним є також посилання на необхідність поновлення цього строку з огляду на карантинні обмеження, запровадженні у зв`язку з поширенням Covid-19.
       Так, з метою запобігання поширення на території України коронавірусу Covid-19 постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 встановлено карантинні обмеження.
       Законом України « Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби ( Covid-19) від 30 березня 2020 року були внесені зміни до ЦПК України, відповідно до яких під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби ( Covid-19), процесуальні строки, зокрема, строки для подання доказів, продовжуються на строк дії карантину. Вказаний Закон набрав чинності 2 квітня 2020 року.
       Однак, рішення у даній справі ухвалене 13 січня 2020 року й строк для подання доказів понесених судових витрат закінчився ще до запровадження карантинних обмежень на території України й до набрання чинності Законом України, яким передбачалась необхідність продовження процесуальних строків.
       Отже, відсутні підстави стверджувати про продовження вказаного процесуального строку на час дії карантину, а також про те, що позивачка внаслідок об`єктивних перешкод була позбавлена можливості подати до суду докази понесених нею витрат на проведення судових експертиз протягом п`яти днів з дня ухвалення рішення.
       Таким чином, заяву ОСОБА_8 про ухвалення додаткового рішення про стягнення на її користь 5000 грн. та 1800 грн., сплачених нею за проведення судових експертиз, слід залишити без розгляду.
       Разом з тим, оскільки позовні вимоги ОСОБА_8 задоволено частково, на її користь підлягає стягненню судовий збір за подання позову, заяви про забезпечення позову та касаційної скарги у розмірі 4332 грн.
       В решті рішення не переглядається, отже не є предметом апеляційного розгляду.

       Керуючись ст.ст. 259, 268, 367,368, 374,376,381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

       Апеляційні скарги ОСОБА_1 задовольнити частково.
       Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 13 січня 2020 року в частині позовних вимог ОСОБА_8 про виділення їй у власність частини квартири та вселення у квартиру, а також в частині позовних вимог ОСОБА_3 про визнання квартири його особистою власністю ,- скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
       В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .
       Вселити ОСОБА_8 разом з неповнолітньою донькою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у квартиру АДРЕСА_1 .
       У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання квартири АДРЕСА_1 , його особистою власністю ,- відмовити.
       Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 4332 грн. судового збору.
       Додаткове рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 2 жовтня 2020 року в частині відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення скасувати, заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення витрат за проведення судових експертиз,- залишити без розгляду.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

       Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 13 вересня 2021 року.