29.09.21
22-ц/812/185/21
Справа № 487/8419/18 Головуючий у 1-й інстанції Павлова Ж. П. 
Провадження №22-ц/812/185/21 Доповідач апеляційного суду Ямкова О. О.
П О С Т А Н О В А
 
Іменем України

29 вересня 2021 року                                                 м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючої: Ямкової О. О.,
суддів: Колосовського С. Ю., Локтіонової О. В., 
із секретарем: Лівшенком О. С.,
за участю: позивачки – ОСОБА_1 та її представника – ОСОБА_2 ,
                відповідача – ОСОБА_3 та його представника – ОСОБА_4 ,                   
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу
за апеляційною скаргою 
ОСОБА_1  
на рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 23 листопада 2020 року, постановленого під головуванням судді Павлової Ж. П. у приміщенні суду у місті Миколаєві об 11 годині 58 хвилині, зі складанням його повного тексту 3 грудня 2020 року, у справі
за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 
про відновлення межі між суміжними земельними ділянками,

В С Т А Н О В И Л А: 

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про відновлення межі між належними їм земельними ділянками у відповідності до висновку експерта №115-021 від 4 травня 2017 року.
Позивачка зазначала, що сторонам належать на праві власності житлові будинки, та земельні ділянки, на яких вони розташовані, за адресами: АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2 , внаслідок чого вони є суміжними землекористувачами.
У належному позивачці житловому будинку АДРЕСА_1 , вона не проживає, так як проводить реконструкцію будинку. Тому скориставшись відсутністю суміжного власника, приблизно у 2015 році відповідач ОСОБА_3 здійснив самозахват належної позивачці земельної ділянки шляхом перенесення межі, встановивши частину огорожі з її порушенням. 
Починаючи з цього часу, відповідач чинить перешкоди у користуванні належною їй на праві власності земельною ділянкою, так як порушив межу, що визначена у виданих державних актах на ім`я попередніх власників будинків, яка розмежовує ділянки.
Внаслідок таких дій відповідача, позивачка вимушена була у 2016 році звернутися до суду з зустрічним позовом про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, де в процесі розгляду справи за позовом та зустрічним позовом сторін, проведена судова земельно-технічна експертиза.
За висновком експерта №115-021 від 4 травня 2017 року встановлено, що відповідачем здійснено самозахоплення частини земельної ділянки, що належить позивачці, та порушена межа між суміжними ділянками, яка може бути поновлена у відповідності до правовстановлюючих документів.
Але, у задоволенні поданого нею зустрічного позову рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 25 липня 2017 року відмовлено, у зв`язку з тим, що нею у цьому позові обрано невірний спосіб захисту порушеного права. 
За такого, звертаючись до суду із даним позовом ОСОБА_1 посилалася на викладене, та просила суд відновити межу суміжних земельних ділянок, що належать сторонам та розташовані за адресами : АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2 , шляхом встановлення межових знаків в кількості 7 штук у відповідності до їх планів та висновку судового експерта, який було складено по іншій цивільній справі.
У відзиві на позовну заяву представник відповідача ОСОБА_3 – ОСОБА_4 вважав її вимоги необґрунтованими, так як державні акти, що видані про право власності на суміжні земельні ділянки на ім`я попередніх власників, не підтверджують право власності сторін на ці ділянки, та не визначають їх межі, які, натомість, визначені за технічною документацією із землеустрою, яка розроблена в 2012 та 2015 роках. 
Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 23 листопада 2020 року у задоволенні позову відмовлено. 
При ухваленні рішення суд виходив з того, що межі земельних ділянок сторін не відповідають правовстановлюючим документам, але одночасно визначені згідно кадастрового плану, та відображені на схемі розмежування землекористування, а сам акт розмежування узгоджений суміжними землекористувачами, і тому відсутні підстави вважати, що межа між житловими будинками порушена.
В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушенням ним норм матеріального права, просить скасувати рішення суду і ухвалити нове, яким її позов задовольнити.
В обґрунтування скарги посилалася на ті ж самі обставини справи, які нею викладені у поданому позові, та на висновки, викладені у судовій земельно-технічній експертизі №115-021, що проведена при розгляді іншої цивільної справи.
Вказувала, що висновки суду спростовуються висновками експерта, які судом не досліджені належним чином.
У відзиві, поданому на апеляційну скаргу від імені відповідача ОСОБА_3 , його представник ОСОБА_4 вважав доводи скарги необґрунтованими, а судове рішення таким, що відповідає нормам матеріального і процесуального права, а також обставинам, що встановлені у справі. 
Ухвалами Миколаївського апеляційного суду від 27 січня та 22 липня 2021 року задоволено клопотання позивачки та призначено судову земельно-технічну експертизу у різні експертні установи.
Ухвалами Миколаївського апеляційного суду від 12 травня та 7 липня 2021 року вирішені клопотання експертів про надання додаткових матеріалів для проведення експертизи.
За повідомленнями експертів двох різних експертних установ від 15 липня та 21 вересня 2021 року проведення судової земельно-технічної експертизи за наданими матеріалами не є можливим.
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року провадження у справі поновлено, справа призначена до слухання з одночасним роз`ясненням сторонами надати сумісне топографо-геодезичне знімання за двома суміжними земельними ділянками, що неодноразово було витребувано різними судовими експертами. Однак, таких додаткових матеріалів сторонами суду апеляційної інстанції не надано. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення із наступних підстав. 
Згідно зі статтею 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує його право, та після його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж в натурі, одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.
Відповідно до частин 3, 5 статті 158 ЗК України органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів спір вирішується судом.
Судом установлено, що на підставі договору дарування від 2 жовтня 1997 року ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , який вона отримала у дар від попередньої власниці ОСОБА_5 (т. 1 а.с.12).
Крім цього, за попередньою власницею для обслуговування будинку та господарських будівель за вказаною адресою, на підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради №430 від 25 липня 1997 року, закріплена земельна ділянка площею 474кв.м., право власності на яку підтверджено державним актом на землю серії І-МК №012546, виданим 5 серпня 1997 року на ім`я ОСОБА_5 (т. 1. а.с.15, 16). При укладенні договору дарування відчуження земельної ділянки здійснено не було.
У подальшому, на підставі рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 9 листопада 2012 року право власності на земельну ділянку площею 474кв. м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування, після смерті ОСОБА_5 (т. 1 а.с.14).
25 квітня 2013 року право власності позивачки на земельну ділянку площею 0,0474га із кадастровим номером 4810136300:05:025:0013 по АДРЕСА_1 зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та виготовлено технічну документацію (т.1 а.с.13, 19-28).
При цьому у державному акті на право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , який є правовстановлюючим документом, що підтверджував право власності первісного власника та розмежування суміжних ділянок, при опису самих меж суміжних землевласників за адресами АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , вказано, що по боковій межі, яка позначена від « ІНФОРМАЦІЯ_1 », розташована сусідська земельна ділянка по АДРЕСА_2 , а по межі « ІНФОРМАЦІЯ_2 » розташована земельна ділянка по АДРЕСА_3 , про що вказано і в плані установлених меж (т.1 а.с.16,17).
В той же час за технічною документацією на земельну ділянку, яка виготовлена у 2012 році (т.1 а.с.19-34) суміжна межа між земельної ділянкою, що належить позивачці, та земельною ділянкою, що розташована за адресою : АДРЕСА_2 , проходить іншим чином, а саме позначена по іншій боковій межі від «Б до А». 
Суміжним користувачем та власником житлового будинку АДРЕСА_2 , та земельної ділянки площею 0,0559га за цією ж адресою, на підставі договору дарування від 30 жовтня 2015 року є відповідач ОСОБА_3 , який отримав землю та будинок у дар від свого батька ОСОБА_6 (т.1 а.с.106).
За будинком АДРЕСА_2 на підставі рішення виконкому Миколаївської міської ради №461 від 27.09.1996 закріплена та передана у власність попереднього власника ОСОБА_6 земельна ділянка загальною площею 489кв.м., право на яку підтверджено шляхом видачі державного акту серії ІV-МК №015489 від 31.10.1996. У подальшому загальна площа земельної ділянки, відведеної для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_2 відкоригована на підставі рішення міськради №23/32 від 26.10.2000, внаслідок чого власнику виділена на праві власності земельна ділянка загальною площею 0,0559га шляхом внесення відповідних змін до державного акту від 31.10.1996 (т.1 а.с.195-196).
Внаслідок прийняття двох рішень міської ради ОСОБА_6 отримав на праві власності додаткову земельну ділянку площею 70,02кв.м., та збільшив її загальну площу до 559кв.м.. Але при цьому площа земельної ділянки під забудовою, яка складала 222кв.м., під двором, що складала 121кв.м. та під городом, площею 213(214)кв.м., не змінилася, як не змінилася і межа з суміжним землевласником за адресою по АДРЕСА_1 , з вихідними даними 38,15(38,14), 5,45(5,44), 6,05. 
У подальшому цій земельній ділянці, що розташована по АДРЕСА_2 надано кадастровий номер 4810136300:05:025:0014 та на неї у 2012 році складено технічну документацію (т.1 а.с.168-216). За усіма технічними документами та державним актом, в тому числі з внесеними змінами, мають місце однакові дані про розташування суміжного землекористувача по боковій межі, позначеної у акті як «Б до В», а у кадастровій зйомці як «Г до Д», але з однаковими розмірами та однаковим боковим розташуванням, як сусіда та власника земельної ділянки по АДРЕСА_1 .
17 вересня 2015 року складено акт прийому-передачі межових знаків на зберігання власнику земельної ділянки АДРЕСА_2 , у якому міститься підпис суміжного землекористувача ОСОБА_1 , та вказано, що межові поворотні точки збігаються з фасадами будівель, огорожами, внаслідок чого межові знаки на місцевості не встановлюються (т.1 а.с.105, 191). 
Аналогічний акт прийому-передачі межових знаків за адресою Бутоми (Курортна), №27 складено 28 листопада 2012 року, в якому міститься підпис про згоду суміжного землекористувача по АДРЕСА_2 , та у якому також зазначено, що межі закріплені у натурі, та проходять по існуючим точкам (огорожа кам`яна, сітка рабиця, стіни будівель). Одночасно є і заява від попереднього власника ОСОБА_6 , надана у 1997 році при складанні технічної документації на земельну ділянку АДРЕСА_1 для видачі державного акту, у якій зазначено, що територіальних претензій до межі суміжного землекористування він не має. Аналогічного змісту надана заява від власника будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 , про відсутність територіальних претензій з приводу розташування суміжної межі (т.1 а.с.71).
Згідно висновку експерта №115-021 від 4 травня 2017 року, наданого на вимогу суду по іншій цивільній справі за участю тих самих сторін, та копія якого наявна в матеріалах даної цивільної справи, експертом встановлено, що на час дослідження фактичні межі між земельними ділянками №№ НОМЕР_1 та АДРЕСА_1 , не відповідають межам встановленим та відображеним в державному акті на право власності на землю виданого на ім`я ОСОБА_5 та державному акту на право власності на землю виданому на ім`я ОСОБА_3 .. Має місце самовільне захоплення площі земельної ділянки № НОМЕР_2 земельною ділянкою АДРЕСА_2 , і тому межу суміжного землекористування можливо поновити приведенням у відповідність до правовстановлюючих документів. При цьому зазначено, що площа земельної ділянки ОСОБА_1 на 7, 48кв.м. більша ніж у державному акті, а площа земельної ділянки, належної ОСОБА_6 , на 11, 42кв.м. більше, ніж площа відображена у державному акті (т.1 а.с.41-61).
Між тим, згідно відповіді ММБТІ датованої 29 липня 2016 року відстань від житлового будинку АДРЕСА_2 до огорожі не зменшена, а збільшена і не має місця самовільного захоплення земельної ділянки № НОМЕР_1 власниками земельної ділянки АДРЕСА_1 та зазначено, що при первинному обмірі земельної ділянки АДРЕСА_1 її площа складала 500кв.м. на відміну від зазначеної в державному акті 474кв.м. ( т. 1. а.с.62). 
Як вбачається з технічного паспорту домоволодіння АДРЕСА_1 виготовленого на ім`я ОСОБА_5 20 серпня 1996 року площа земельної ділянки за фактичним користуванням складає 500кв.м. (т. 1. а.с.63).
Під час проведення інвентаризації земель по АДРЕСА_1 , колишньому власнику ОСОБА_5 спочатку було узгоджено відведення земельної ділянки площею 500кв.м., та ця площа такою зазначена в узгодженні Миколаївської міської санітарно-епідеміологічної станції та головного управління архітектури та містобудівництва(т. 1 а.с.71-72, 74).
Згідно схеми житлового будинку АДРЕСА_1 , ділянка, на якій він розташований, межує з будинком АДРЕСА_2 з правого боку (т.1 а.с.84), але за правовстановлюючим документом (державним актом), з правого боку ділянка, що належить позивачці межує, навпаки, із земельною ділянкою по АДРЕСА_3 , що не відповідає дійсності.
Тому, між сторонами виникли спори щодо межі, що встановлена між їхніми земельними ділянками, на яких розташовані будинки, з приводу яких у судах розглядалося декілька спорів, ініційованих суміжними власниками.
Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 25 липня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 14 вересня 2017 року, в задоволенні позову ОСОБА_3 та зустрічного позову ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою відмовлено ( т. 1 а.с.35-39).
Не погодившись з таким рішенням суду, та обравши інший спосіб захисту порушеного права, ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом про відновлення (поновлення) межі, яка розмежовує земельні ділянки сторін, у відповідності до судової експертизи, яка проведена у іншій справі.
Разом з тим, за наявністю помилки у державному акті на право власності на землю за адресою: АДРЕСА_1 , у відповідності до якого судовим експертом у складеному нею висновку №115-021 від 4 травня 2017 року, запропоновано відновити межу із суміжною земельною ділянкою № НОМЕР_1 згідно до її державного акту та державного акту за адресою по АДРЕСА_1 , що не є можливим, оскільки суміжні межі за правовстановлюючими документами не співпадають, так як мають вказівку про розташування по боковій межі інших суміжних землекористувачів ( АДРЕСА_3 ), що не відповідає межам, встановленим у натурі, внаслідок чого при видачі висновку експертом допущена груба помилка. 
За таких обставин судом апеляційної інстанції роз`яснено сторонам право на призначення у цій справі судової земельно-технічної експертизи, яка призначалася на підставі ухвал колегії суддів двічі за клопотанням позивачки. У процесі підготовки до проведення експертиз експертами різних установ заявлено декілька клопотань, які в цілому задоволені судом, та експертам, на їх вимогу, надані додаткові матеріали для проведення експертиз, але без надання у їх розпорядження спільного та одночасного топографо-геодезичного знімання разом за двома суміжними земельними ділянками. Не надані такі знімання учасниками справи і на додаткове роз`яснення суду. За відсутністю цих матеріалів, та за відсутністю оплати за проведення експертизи, судовими експертами надані повідомлення про неможливість проведення судової експертизи.
Отже, на час розгляду справи у суді апеляційної інстанції відсутній експертний висновок на підтвердження зміщення суміжної межі між ділянками сторін з порушенням права позивачки на вільне користування та володіння належною землею, та можливості поновлення такого права.
Крім цього за наданими планами кадастрових зйомок земельних ділянок, які виконані на замовлення учасників справи, та надані до матеріалів цивільної справи, слідує, що площа земельної ділянки по АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 складає 478кв.м., замість визначених 474кв.м. за державним актом на право власності на землю (т.2 а.с.98-99), а площа земельної ділянки по АДРЕСА_2 відповідає даним правовстановлюючого документу, так як складає 0,0559га (т.2 а.с.172).
За таких обставин та вирішуючи спір про відновлення межі, суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, та виклав висновки, які не суперечать положенням, передбаченим статями 95, 96, 107 ЗК України. Ці висновки перепровірені у суді апеляційної інстанції з намаганням провести судову земельно-технічну експертизу, з огляду на неможливість відновити межу землекористування, яка встановлена державним актом на право власності на землю серії І-МК №012546, виданим 5 серпня 1997 року, що має помилки, які до наступного часу не усунуті. В той же час судова експертиза по справі не проведена з причин, які не залежали від дій суду, та за наявністю письмових технічних доказів, що надані учасниками справи, у її матеріалах відсутні дані про порушення відповідачем межі, яка проходить між належними йому та позивачці земельними ділянками. 
Відтак, підстави для зобов`язання відновити межу землекористування у спосіб та у відповідності до заявлених позивачкою вимог відсутні.
Таким чином всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, належним чином дослідивши надані докази, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд першої інстанції, застосувавши саме ті норми матеріального закону, які підлягають застосуванню в цьому випадку, дійшов по суті правильного висновку про залишення без задоволення позовних вимог ОСОБА_1 за їх недоведеністю, що в цілому не виключає право позивачки звернутися до суду з цими вимогами за наявності інших переконливих доказів, а саме висновку судової експертизи.
Таким чином, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що місцевим судом постановлене правильне по суті рішення, яке відповідно до статті 375 ЦПК України не може бути скасовано. 
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів 
П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 23 листопада 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуюча                                         О. О. Ямкова
Судді                                                 О. В. Локтіонова
                                                       С. Ю. Колосовський