Справа № 144/292/21
Провадження № 22-ц/801/1243/2021
Категорія: 69
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бондарук О. П.
Доповідач:Матківська М. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2021 року	Справа № 144/292/21	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі:
Головуючого: Матківської М. В.
Суддів: Войтка Ю. Б., Міхасішина І. В.
Секретар: Кузьменко Б. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 06 квітня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя,
Рішення ухвалила суддя Бондарук О. П. 
Рішення ухвалено у о 15.16 год у смт Теплику Вінницької області
Повний текст рішення складено 09 квітня 2021 року,

Встановив:
У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, мотивуючи свої вимоги тим, що 29 вересня 2018 року вони з відповідачем уклали шлюб. Дітей від шлюбу не мають. Спільне життя у них не склалося через різні погляди на сімейне життя, на взаємні права та обов`язки, ведення домашнього господарства. На даний час вони з відповідачем не підтримують подружніх відносин та примирення між ними неможливе.
За час шлюбу, а саме 31 серпня 2019 року, ними як подружжям було придбано автомобіль Renault Megane, 2013 року випуску, VIN-код НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , середня ринкова вартість якого складає 169 089,50 грн., яке підлягає поділу між нею та відповідачем.
У зв`язку з цим позивач просила розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 29 вересня 2018 року Солом`янським районним у місті Києві відділом ДРАЦС ГТУЮ у місті Києві та в порядку поділу майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частину автомобіля Renault Megane, 2013 року випуску, VIN-код НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , середньою ринковою вартістю 169 089,50 грн.
Рішенням Теплицького районного суду Вінницької області від 06 квітня 2021 року позов задоволено частково.
Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 29 вересня 2018 року Солом`янським районним у місті Києві відділом ДРАЦС ГТУЮ у місті Києві за актовим записом № 2339, розірвано. Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 відновлено дошлюбне прізвище « ОСОБА_3 ».
В задоволенні позовної вимоги про визнання права власності на 1/2 частину автомобіля Renault Megane, VIN-код НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 – відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 454,00 грн. судового збору.
Повернуто з державного бюджету ОСОБА_1 50% сплаченого нею судового збору, що становить 454,00 грн.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилавшись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права, зокрема, ст. 6, 12, 81, 83, 178, 263, 264 ЦПК України, ст. 70 СК України і ст. 129 Конституції України, просить скасувати частково рішення суду та ухвалити у відповідній частині нове рішення, яким визнати за нею право власності на 1/2 частину автомобіля Renault Megane, VIN-код НОМЕР_1 ; понесені судові витрати та витрати на професійну правову (правничу) допомогу покласти на відповідача.
Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у поділі спірного автомобіля, пославшись на те, що транспортний засіб відчужено 27 червня 2020 року, що підтверджується копією договору купівлі-продажу № 7142/2020/2070797. Зазначений договір відповідачем не було надано суду першої інстанції у встановлений процесуальним законом строк – разом із відзивом на позовну заяву, а про його існування позивачу стало відомо лише після ознайомлення з повним текстом оскаржуваного рішення. Крім того, до відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу позивача, не було долучено завіреної належним чином копії свідоцтва серії НОМЕР_3 від 27 червня 2020 року про реєстрацію транспортного засобу марки Renault Megane, VIN-код НОМЕР_1 , 2013 року випуску. Відповідно до приписів ст. 83 ЦПК України суд першої інстанції не повинен був приймати до розгляду додаткові докази, що були подані відповідачем з порушенням. Також судом першої інстанції порушено вимоги ст. 65 СК України, яка передбачає надання нотаріально посвідченої письмової згоди другого з подружжя у разі укладення одним із подружжя договорів, що потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації.
Відповідач ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, зазначивши, що доводи апеляційної скарги про ненадання відповідачем разом із відзивом на позовну заяву копії договору купівлі-продажу спірного автомобіля не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову в частині поділу майна подружжя, враховуючи те, що разом із відзивом на позовну заяву ним було надано суду копію свідоцтва серії НОМЕР_3 від 27 червня 2020 року про реєстрацію спірного автомобіля, у якому, зокрема, є посилання на зазначений договір купівлі-продажу. У відзиві на позовну заяву він зазначав про відчуження спірного автомобіля ще у червні 2020 року зі згоди відповідача і, отримавши відзив на позовну заяву, позивач не була позбавлена можливості змінити предмет спору та/або підготувати відповідні заперечення на відзив. Доводів щодо обмеження прав позивача на вчинення відповідних процесуальних дій апеляційна скарга не містить.
Одночасно із відзивом відповідач подав до суду клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвокатів, у якому просить зменшити розмір понесених позивачем витрат на правову (правничу) допомогу згідно договору № 26/04/21 від 26 квітня 2021 року про надання правової (правничої) допомоги та додаткової угоди № 1/акту приймання-передачі правової (правничої) допомоги від 30 квітня 2021 року – до 1000 грн., пославшись на неспівмірність зазначених позивачем витрат в сумі 12 031,50 грн. із складністю цієї справи, наданими адвокатами обсягом послуг, затраченим ними часом на надання таких послуг.
У судове засідання учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, не з`явилися. Відповідач надіслав заяву про неможливість прийняти участь у судовому засідання, у якій зазначив, що повністю підтримує заперечення наведені у відзиві на апеляційну скаргу і просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду – без змін.
Розгляд справи проводиться згідно вимог частини 2 статті 372 ЦПК України, за правилами якої неявка сторін, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.
Відповідно до ч. 1-4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
При цьому суд досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї та приймає докази, які не були подані до суду першої інстанції, лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, а також не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Рішення суду позивач оскаржує в частині відмови в задоволенні позовних вимог про поділ майна подружжя; відповідач рішення суду не оскаржив, а тому суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду лише в оскаржуваній позивачем частині. 
Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірного автомобіля Renault Megane, суд першої інстанції виходив з того, що автомобіль було відчужено 27 червня 2020 року і позивач обрала невірний спосіб захисту свого права.
Апеляційний суд вважає такий висновок суду першої інстанції правильним.
Судом встановлено, що 29 вересня 2018 року між позивачем ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_2 укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 від 29 вересня 2018 року (а. с. 9).
Під час шлюбу 31 серпня 2019 року відповідач ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_5 транспортний засіб – автомобіль Renault Megane, 2013 року випуску, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу № 8044/2019/1644256 від 31 серпня 2019 року (а. с. 48).
Згідно з договором купівлі-продажу № 7142/2020/2070797 від 27 червня 2020 року відповідач ОСОБА_2 відчужив транспортний засіб – автомобіль Renault Megane, 2013 року випуску, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_6 за 179 786,00 грн. (а. с. 58).
Право власності ОСОБА_6 на зазначений автомобіль зареєстровано 27 червня 2020 року, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 (а. с. 49).
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно положень частини 1 статті 61 СК України, може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. 
Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
За змістом статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою (ч. 1). При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (ч. 2). Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріального засвідчена (ч. 3).
Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.
У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).
Отже, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше на встановлено домовленістю між ними, та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності передбачено частиною першою статті 63 та частиною першою статті 65 СК України.
У разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч статті 65 СК України інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки.
У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив відчуження майна чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
По справі встановлено, що придбаний сторонами у період шлюбу автомобіль Renault Megane, 2013 року випуску, відчужений під час шлюбу сторін – 27 червня 2020 року. Матеріали справи не містять жодних доказів того, що спірний автомобіль відчужений відповідачем без згоди позивача і що кошти від продажу автомобіля використані відповідачем не в інтересах сім`ї. Про такі обставини і докази не зазначала позивач у своєму позові і не обґрунтовувала свій позов саме такими обставинами і не зазначала у ньому таких доказів.
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до вимог частин першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Заперечуючи проти позову в частині поділу майна подружжя та визнання за позивачем ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину автомобіля Renault Megane, 2013 року випуску, відповідач у відзиві на позовну заяву зазначив, що спірний автомобіль було відчужено в червні 2020 року з відома та зі згоди позивача (а. с. 46-47). На підтвердження цієї обставини відповідач додав до відзиву копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , згідно якого 27 червня 2020 року зареєстровано право власності на транспортний засіб Renault Megane, 2013 року випуску, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_1 , за ОСОБА_6 (а. с. 49).
Позивач у встановлений судом першої інстанції в ухвалі про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі від 10 березня 2021 року строк не скористалась наданим їй відповідно до ст. 179 ЦПК України правом подання відповіді на відзив та відповідно не виклала свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень, а також не надала доказів на спростовування заперечень відповідача, зокрема доказів того, що спірний автомобіль було відчужено відповідачем без її згоди та що кошти від продажу автомобіля використані відповідачем не в інтересах сім`ї.
Диспозитивність цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України) унеможливлює витребування доказів, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Порушенням принципів змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства буде звільнення позивача від обов`язку доказування, та не припустимим є ґрунтування судового рішення на припущеннях навіть з урахуванням загальновідомих обставин.
Тому, з урахуванням засад диспозитивності цивільного судочинства, згідно вимог статті 13 ЦПК України, суд першої інстанції вирішив спір в межах заявлених позовних вимог, на підставі поданих учасниками справи доказів, ухваливши при цьому правильне та обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні позовної вимоги про визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірного автомобіля.
Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.
Доводи апеляційної скарги позивача про те, що відповідачем не було надано договір купівлі-продажу № 7142/2020/2070797 від 27 червня 2020 року, за яким відчужено спірний транспортний засіб не було надано суду першої інстанції у встановлений процесуальним законом строк – разом із відзивом на позовну заяву, а про його існування позивачу стало відомо лише після ознайомлення з повним текстом оскаржуваного рішення, не заслуговують на увагу та правильних висновків суду першої інстанції не спростовують з огляду на таке.
Згідно вимог ч. 3, 4, 8 ст. 83 ЦПК України відповідач повинен подати суду докази разом з поданням відзиву. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Відповідно до ч. 1, 4, 7 ст. 178 ЦПК України у відзиві відповідач викладає свої заперечення проти позову. Копія відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи повинна бути надіслана (надана) одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду. Відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. 
Згідно положень ч. 1, 4 ст. 179 ЦПК України у відповіді на відзив позивач викладає свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень і мотиви їх визнання або відхилення. Відповідь на відзив подається в строк, встановлений судом.
Із матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції ухвалою від 10 березня 2021 року відкрив провадження у справі; встановив відповідачу п`ятнадцятиденний строк із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву; встановив позивачу п`ятиденний строк із дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив; встановив відповідачу п`ятиденний строк із дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення.
Відповідач у встановлений судом строк надіслав до суду першої інстанції електронною поштою та через відділення поштового зв`язку відзив на позовну заяву, у якому, зокрема, заперечив проти задоволення вимоги ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та визнання за нею права власності на 1/2 частину спірного автомобіля Renault Megane, 2013 року випуску, пославшись на те, що цей автомобіль з відома та зі згоди позивача було відчужено 27 червня 2020 року. До відзиву відповідач додав зокрема, копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , згідно якого 27 червня 2020 року зареєстровано право власності на транспортний засіб Renault Megane, 2013 року випуску, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_1 , за ОСОБА_6 , а також докази направлення 31 березня 2021 року цінним листом з описом вкладення копії відзиву на позовну заяву та доданих до нього матеріалів позивачу ОСОБА_1 (а. с. 32-45; 46-54).
Водночас із матеріалів справи вбачається, що копію договору купівлі-продажу № 7142/2020/2070797 від 27 червня 2020 року, за яким відчужено спірний автомобіль, представник відповідача подав до суду першої інстанції в судовому засіданні 06 квітня 2021 року. Проте подання цього доказу із порушенням встановленого процесуальним законом строку не впливає на правильність висновку суду першої інстанції, зважаючи на те, що про невизнання позову про поділ майна у зв`язку з відчуженням спірного транспортного засобу 27 червня 2020 року відповідач зазначив у своєму відзиві на позовну заяву та на підтвердження цієї обставини надав копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 27 червня 2020 року на нового власника, де у графі «Особливі відмітки» міститься посилання на договір купівлі-продажу № 7142/2020/2070797 від 27 червня 2020 року. 
Позивач у встановлений судом першої інстанції строк відповіді на відзив не надала, не спростувала зазначені відповідачем у відзиві обставини і не надала доказів та спростування таких обставин, зокрема доказів відчуження автомобіля без її згоди та використання коштів від продажу автомобіля відповідачем не в інтересах сім`ї.
Зазначеним також спростовуються доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції вимог ст. 65 СК України, яка передбачає надання нотаріально посвідченої письмової згоди другого з подружжя у разі укладення одним із подружжя договорів, що потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, оскільки позивач не зазначила і не надала суду доказів на підтвердження факту укладення договору купівлі-продажу спірного транспортного засобу без її згоди, а суд з урахуванням засад диспозитивності цивільного судочинства позбавлений можливості витребовувати докази з власної ініціативи, у зв`язку з чим суд обґрунтовано ухвалив оскаржуване рішення в межах заявлених позовних вимог та на підставі поданих учасниками справи доказів.
За таких обставин судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального права, дотримано норми процесуального права, зроблено обґрунтовані висновки на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами. 
Таким чином, рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим не підлягає до скасування, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Частинами першою та другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову – на відповідача; 2) у разі відмови в позові – на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи висновок апеляційного суду про залишення апеляційної скарги ОСОБА_1 без задоволення, а оскаржуваного рішення суду першої інстанції – без зміни, підстави для застосування ч. 13 ст. 141 ЦПК України та зміни розподілу судових витрат, а також для стягнення на користь позивача витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, відсутні.
На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд 
Постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 06 квітня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий	М. В. Матківська  	
Судді	Ю. Б. Войтко  	
  	І. В. Міхасішин