Головуючий І інстанції: Горшкова О.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2021 р. 	Справа № 520/3139/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді Катунова В.В.,
Суддів: Бершова Г.Є. ,  Ральченка І.М. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 30.03.2021, майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022 по справі № 520/3139/21
за позовом              фізичної особи-підприємця ОСОБА_1  
до              Київського відділу державної виконавчої служби у м.Харкові Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків)      третя особа              Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія" 
про визнання протиправною та скасування постанови,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просила суд: визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Конюхової В.А. від 14 березня 2014 року ВП 42433076 про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі 86668, 11 грн. Одночасно при зверненні до суду із даним позовом, позивач звернувся до суду із заявою про поновлення строку звернення до суду з адміністративним позовом.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 30.03.2021 визнано причини пропуску строку звернення до суду із даним позовом неповажними.
Заяву позивача про поновлення строку звернення до суду по адміністративній справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та гарантія" про визнання протиправною та скасування постанови - залишено без задоволення.
Залишено без розгляду позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та гарантія" про визнання протиправною та скасування постанови.
Позивач, не погодившись з ухвалою суду, подав апеляційну скаргу, в якій просив її скасувати та ухвалити нове рішення, яким справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що про порушення своїх прав позивач дізнався лише 08.02.2021 року, а саме після ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження №42433076, з яких їй стало відомо про факт існування постанови державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Конюхової В.А. від 14 березня 2014 року про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі 86668,11 грн. Позивач зазначив, що підставою для звернення до виконавчого органу із завою про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження №42433076 передувало виявлення 04.02.2021 року нотаріусом арешту нерухомого майна індексаційний номер 52362772 від 25.05.2020 року на підставі рішення, державного виконаця Київського відділу державної виконавчої служби у м. Харків Східного Межрегіонального управляння Міністесртва юстиції Гордійчку В.С. на підставі постанови старшого державного виконавця Київського ВДВС Харкова Конюхової В.А. про арешт боржника та оглошення заборони на його відчуження за ВП№№42433076 від 07.03.2014 року. На підставі вищевикладеного позивач вважає причини пропуску звернення до суду поважними, а тому заява про поновлення їй пропущеного строку на оскарження постанови державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Конюхової В.А. від 14 березня 2014 року про стягнення з боржника виконавчого збору ВП 42433076 - є обґрунтованою.
Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу. 
Відповідно до ч. 2 ст. 312 КАС України апеляційна скарга розглянута судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши ухвалу суду першої інстанції, матеріали справи, доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, позивач звернувся до суду після спливу встановленого строку; обставини, на які позивач вказує як на поважну причину пропуску строку звернення до суду є неповажними; будь-якого іншого обґрунтування поважності причин пропуску строку позивачем не зазначено.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до ч. 2 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. 
Відповідно до частини 3 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Із пункту 1 частини 1 статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до приписів частини 5 статті 74 Закону України "Про виконавче провадження" рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частин першої-третьої статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Так, встановлення процесуальних строків законом та судом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, певних процесуальних дій.
Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, наведеної у рішенні від 13.12.2011 року № 17-рп/2011, наявність законодавчо встановленого строку на звернення до суду не слід розглядати як обмеження права на судовий захист - законодавець в такий спосіб лише встановлює часові межі реалізації такого права.
Слід зазначити, що процесуальні норми створюються для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності та що сторони провадження повинні мати право очікувати застосування вищезазначених норм. Принцип юридичної визначеності застосовується не тільки щодо сторін провадження, а й до національних судів (див. рішення від 21.10.2010 року у справі «Дія-97» проти України» (Diya 97 v. Ukraine), заява № 19164/04, п. 47, з подальшими посиланнями).
Поважними ж причинами пропуску строку звернення до суду відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України визнаються обставини, які є об`єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій.
Строк звернення до суду обчислюється за загальним правилом з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Порушення прав, свобод чи інтересів особи - це фактичний наслідок протиправного рішення, дії чи бездіяльності конкретної особи (або осіб) щодо неї. Порушення має місце як тоді, коли негативні наслідки вже настали, так і тоді, коли вони лише можуть настати з певною вірогідністю.
День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів. Якщо цей день встановити точно не можливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав.
Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є її дії, спрямовані на захист порушених прав, зокрема, оскарження рішення (дії чи бездіяльність), письмові звернення з цього приводу, а також докази, які свідчать про те, що були створені умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.
Колегія суддів зазначає, що предметом даного позову є оскарження постанови державного виконавця про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі 86668, 11 грн. 
Позивач, в обґрунтування пропуску строку на звернення до суду з вказаним адміністративним позовом вказує, що про порушення своїх прав дізнався лише 08.02.2021 року, а саме після ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження №42433076, з яких позивачу стало відомо про факт існування постанови державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Конюхової В.А. від 14 березня 2014 року про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі 86668,11 грн. 
З матеріалів справи встановлено, що 07.03.2014 старшим державним виконавцем Київського органу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції Конюховою В.А. винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № 42433076 та постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП №42433076.
14.03.2014 ВП №42433076 державним виконавцем Київського органу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області винесена постанова про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 86 668,11 грн.
20.03.2014 до Господарського суду Харківської області від фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 надійшла скарга на дії Київського ВДВС ХМУЮ, в якій скаржник просила скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження № 42433076 від 07.03.2014; скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження № 42436504 від 07.03.2014; скасувати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 07.03.2014 в рамках виконавчого провадження № 42433076; скасувати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 07.03.2014 в рамках виконавчого провадження № 42436504.
Як встановлено судом з Єдиного державного реєстру судових рішень, ухвалою Господарського суду Харківської області від 28.05.2014 в задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.
Під час розгляду даної справи № 922/754/13-Г Господарським судом Харківської області встановлено факт отримання ОСОБА_1 11.03.2014 року постанов про відкриття виконавчого провадження та факт винесення 14.03.2014 року державним виконавцем постанови про стягнення з боржника виконавчого збору на виконання вимоги ст. 28 Закону, в зв`язку з невиконанням боржником рішення суду в добровільний строк.
Не погоджуюсь із процесуальним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернулася із апеляційною скаргою до суду апеляційної інстанції, за наслідком розгляду якої, постановою Харківського апеляційного господарського суду від 25.06.2014 року по справі № 922/754/13-Г ухвалу Господарського суду Харківської області від 28.05.2014 року залишено без змін.
Харківським апеляційним господарським судом під час розгляду апеляційної скарги по справі №922/754/13 встановлено факт особистої розписки боржника про отримання копій постанов про відкриття виконавчого провадження 11.03.2014 року, факт обізнаності боржника про відкриті виконавчі провадження у зв`язку із заявами про ознайомлення з ними, а також факт правомірного винесення винесення 14.03.2014 року державним виконавцем постанови про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі 86 668,11 грн. та постанови про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі 868,68 грн., зв`язку з невиконанням боржником рішення суду в добровільний строк.
Отже, викладені обставини спростовують посилання позивача на те, що лише 05.02.2021 року позивач дійзнався про те, що оскаржувана постанова від 14.03.2021 року лягла в основу рішення про арешт нерухомого майна індексаційний номер 52362772 від 25.05.2020 року на підставі рішення, державного виконаця Київського відділу державної виконавчої служби у м. Харків Східного Межрегіонального управляння Міністесртва юстиції Гордійчку В.С. на підставі постанови старшого державного виконавця Київського ВДВС Харкова Конюхової В.А. про арешт боржника та оглошення заборони на його відчуження за ВП№ №42433076 від 07.03.2014 року.
Крім того, як вбачається з окремої ухвали Харківського апеляційного господарського суду від 25.06.2014 року по справі №922/754/13-Г колегією суддів було надано оцінку діям Київського ВДВС Харківського міського управління юстиції при винесені постанови про стягнення з боржника виконавчого збору 14.03.2014 року.
Колегією суддів встановлено, що представник позивача був присутнім у судовому засіданні 25.06.2014 року під час ухвалення судом апеляційної інстанції вказаного судового рішення, що додатково спростовує доводи апеляційної скарг про те, що про існування оскаржуваної постанови позивачу стало відомо лише у лютому 2021 року.
Доводи апеляційної скарги про те, що постанова державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Конюхової В.А. від 14 березня 2014 року ВП 42433076 про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі 86 668 грн. 11 коп. не була предметом розгляду по справі № 922/754/13-Г, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки даний факт не спростовує те, що починаючи з 2014 року позивач був обізнаний як про існування даної постанови, так і про порушення своїх прав.
Відповідно до положень частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства  України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Оцінюючи обставини, що перешкоджали здійсненню процесуального права на оскарження рішення відповідача, на які позивач посилається як на поважні, суд керується оцінкою та аналізом всіх наведених у заяві про поновлення строку на звернення до суду зі скаргою доводів, а також із того, чи мав заявник можливість своєчасно реалізувати своє право на оскарження.
Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього кодексу.
Пунктами 6, 7 частини п`ятої статті 44 КАС України передбачено обов`язок учасників справи добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки, зокрема виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, а також виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Наведеними положеннями КАС України чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасника справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у нього прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом, упродовж визначених для цього строків.
Отже, учасник справи, маючи намір добросовісної реалізації належного йому права на пред`явлення позову, повинен забезпечити неухильне і своєчасне виконання своїх процесуальних обов`язків, вимог закону і суду, зокрема стосовно належного оформлення позовної заяви, в тому числі подання її у строки, встановлені КАС України або іншими законами, для чого особа має вчиняти усі можливі та залежні від нього дії, використовувати усі наявні засоби та можливості, передбачені законодавством.
Зазначеного висновку дійшла колегія Верховного суду в постанові №640/25034/19 від 18.02.2021.
Враховуючи обставини, встановлені рішенням суду у господарській справі № 922/754/13-Г, колегія суддів приходить до висновку, що про існування оскаржуваної постанови позивачу було відомо ще у 2014 році. Будь - яких поважних причин пропуску строку звернення до суду із даним позвом та наявності об`єктивних причин у позивача, що перешкоджали йому своєчасно звернутися до суду з відповідним позовом про захист свого порушеного права, починаючи з 2014 року, коли позивач фактично дізнався про порушення його прав, свобод чи законних інтересів, позивачем не наведено та не надано.
Колегія суддів зазначає, що норми КАС України не містять виключень або підстав для звільнення учасників процесу від обов`язку надавати докази до суду та доводити обставини, які є підставами для поновлення пропущеного строку звернення до суду. Особа, яка заявляє клопотання, згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що пропуск такого строку дійсно пов`язаний з об`єктивно непереборними обставинами чи істотними перешкодами.
В матеріалах справи відсутні будь-які належні і беззаперечні докази на підтвердження поважності пропуску позивачем встановленого законом десятиденного строку для звернення до суду із даними позовними вимогами та неможливості вчасного звернення до адміністративного суду внаслідок суттєвих перешкод, також не надано доказів вчинення дій щодо позасудового стягнення спричиненої шкоди.
Отже, наведені обставини свідчать про те, що будь-які непереборні та об`єктивні перешкоди або труднощі, які при цьому не залежали від волі позивача та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом процесуальний строк подання відповідного адміністративного позову, були відсутні.
Інших належних та допустимих доказів, які б підтверджували поважність причин пропуску строку звернення до суду, позивачем не надано.
Відповідно до правових висновків Європейського Суду з прав людини, право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України» від 21.12.2010,заява№45783/05). Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (пункти 22-23 рішення у справі «Мельник проти України» від 28.03.2006,заява№23436/03).
Отже, встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій.
Отже, тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження судового рішення у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку оскарження судового рішення зповажнихпричин.
Аналогічної правової позиції дотримується і Верховний Суд, про що останнім зазначається, зокрема, у постанові від 27 лютого 2020 року у справі № 140/965/18, від 06 квітня 2021 року у справі 823/2363/18.
При цьому, колегія суддів зазначає, що чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. А для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного та необмеженого поновлення судами пропущеного строку.
Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 14.08.2020 у справі № 536/2248/17.
З огляду на викладені обставини, за наслідком розгляду апеляційної скарги, враховуючи наведені норми права, колегія суддів вважає, щодо оскільки наведені позивачем підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду є неповажними, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність повернення позовної заяви, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 30.03.2021 слід залишити без змін.      
Керуючись ст. ст. 243, 250,  311, 315,  316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 30.03.2021 по справі № 520/3139/21  залишити без змін  . 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. 

Суддя-доповідач 		В.В. Катунов 	
Судді	   	Г.Є. Бершов    І.М. Ральченко