ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2021 року	Львів	Справа № 460/8645/20 пров. № А/857/10876/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді :                                                  Кухтея Р.В.,
суддів :                                                                      Шевчук С.М., Шинкар Т.І.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу  представника позивача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - Бондара Юрія Миколайовича на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2021 року (ухвалене головуючою-суддею Гудима Н.С. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Рівне) у справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до начальника Управління Укртрансбезпеки у Рівненській області Коваленка Миколи Васильовича, Поліського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки про визнання протиправним та скасування рішення,
в с т а н о в и в :
У листопаді 2020 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі – ФОП ОСОБА_1 , позивач) звернувся в суд із зазначеним позовом, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову начальника Управління Укртрансбезпеки у Рівненській області Коваленка Миколи Васильовича (далі – начальник Управління Укртрансбезпеки Коваленко М.В., відповідач-1) про застосування адміністративно-господарського штрафу №208646 від 18.08.2020 в сумі 8500 грн.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 26.02.2021 у задоволенні адміністративного позову було відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача Бондар Ю.М. подав апеляційну скаргу, в якій через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою задовольнити адміністративний позов його довірителя.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що в контексті положень Закону України «Про автомобільний транспорт» №2344-III від 05.04.2001 (далі – Закон №2344-III), а також наявності договору оренди транспортного засобу та акту його приймання-передачі, позивач не є перевізником, а відтак не суб`єктом відповідальності, передбаченої абз.14 ч.1 ст.60 цього Закону. Крім того, судом першої інстанції були залишені поза увагою доводи позивача про наявність сумніву у достовірності результатів проведеного вагового контролю. Також було залишено поза увагою як судом, так і посадовими особами контролюючого органу при прийнятті оспорюваної постанови, що вантаж, який перевозився є подільним та міг зміщуватися по осям.
Відповідачі не скористалися правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.
Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
З матеріалів справи видно, що  ОСОБА_1 з 03.09.2019 зареєстрований як ФОП. Видами діяльності підприємця за КВЕД є 49.41 Вантажний автомобільний транспорт (основний); 43.12 Підготовчі роботи на будівельному майданчику.
04.07.2020 на підставі щотижневого графіку проведення рейдових перевірок посадовими особами Управління Укртрансбезпеки в Кіровоградській   області відповідно до направлення на перевірку №009846 від 03.07.2020 на 75 км + 812 м а/д Н-14 проводилась рейдова перевірка транспортних засобів усіх форм власності та видів діяльності, що здійснюють перевезення пасажирів та вантажів автомобільним транспортом, а саме : транспортного засобу марки RENAULT, державний номерний знак НОМЕР_1 , серія та номер свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_2 , що належить ФОП ОСОБА_1 .
У ході проведення заходу контролю. водій вищевказаного транспортного засобу  ОСОБА_2 надав для перевірки посадовим особам управління наступні документи, а саме : посвідчення водія відповідної категорії серії НОМЕР_3 , свідоцтво про реєстрацію ТЗ марки RENAULT, державний номерний знак НОМЕР_1 , серії НОМЕР_2 та наказ-накладну від 03.07.2020.
За результатами габаритно-вагового контролю транспортного засобу відповідачем встановлено, що загальне навантаження склало 40,840 т при допустимих 40 т, навантаження на строєну вісь – 23,740 т при допустимих – 22 т, навантаження на одиничну вісь – 11,260 т при допустимих – 11 т.
Про вказані вище дані результатів габаритно-вагового контролю свідчить талон про зважування від 04.07.2020, час зважування 23 год 41 хв.
На підставі талону про зважування, контролюючими особами управління Укртрансбезпеки було складено довідку про результати габаритно-вагового контролю №030772, якою зафіксовано навантаження на осі, тон : 1) 5,840; 2) 11,260; 3) 7,840; 4) 7,960; 5) 7,940, повна маса транспортного засобу 40,840 тон.
У зв`язку з виявленими під час здійснення габаритно-вагового контролю невідповідностями фактичних вагових параметрів нормам та правилам, контролюючими особами складено Акт про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів №0341273 від 04.07.2020, яким в п.10 зафіксовано загальне навантаження на транспортний засіб - 40,840 т, при допустимих 40 т, навантаження на строєну вісь – 23,740 т, при допустимих – 22 т, навантаження на одиничну вісь – 11,260 т, при допустимих – 11 т.
04.07.2020 посадовими особами Управління Укртрансбезпеки було складено акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом №2736, відповідно до змісту якого встановлено, шо у ході перевірки виявлено порушення, відповідальність за яке передбачена абз.14 ч.1 ст.60 Закону №2344-III, зокрема, перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм від 5% до 10%, при перевезенні вантажу без відповідного дозволу. У вказаному акті водій транспортного засобу зазначив, що   з правопорушенням не згідний.
10.08.2020 начальником Управління Укртрансбезпеки на адресу позивача було надіслано письмове повідомлення про розгляд справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт, який відбудеться 18.08.2020 о 10 год 00 хв. 
17.08.2020 позивачем було подано до Управління Укртрансбезпеки письмові пояснення, у яких зазначено, що зважування здійснене не ідентифікованим обладнанням, відсутня інформація погодження місця розташування пункту контролю, його відповідність технічним вимогам до пунктів зважування, а також вказано на похибку контрольних показників, сипучість товару.
18.08.2020 заступником начальника Управління Укртрансбезпеки за наслідками розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт, було прийнято постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №208646, якою до ФОП ОСОБА_1 за порушення ст.48 Закону №2344-III на підставі абз.14 ч.1 ст.60 цього Закону було застосовано штраф у розмірі 8500 грн.  
Вважаючи вищевказану постанову відповідача протиправною, позивач звернувся до адміністративного суду з вимогою про її скасування.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що за наявних у справі доказів, позивач є перевізником у контексті положень Закону №2344-III та допустив порушення вимог цього Закону, а тому дійшов висновку про правомірність оспорюваної постанови та відсутності підстав для її скасування. Суд також дійшов висновку, що при проведенні процедури зважування були дотримані вимоги чинних нормативно-правових актів. 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначає Закон №2344-III, відповідно до ч.12 ст.6 якого, державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України.
Згідно п.4 Правил проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №30 від 18.01.2001 (далі – Правила №30), рух великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами здійснюється на підставі дозволу на участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, виданим перевізникові Державтоінспекцією, або документа про внесення плати за проїзд таких транспортних засобів.
Відповідно до п.28 Порядку здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №879  від 27.06.2007 (далі - Порядок №879), плата за проїзд автомобільними дорогами загального користування великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу вноситься перевізником за затвердженими ставками виходячи з вагових та/або габаритних параметрів транспортного засобу, протяжності маршруту, кількості перевезень.
Методику розрахунку плати за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу залежно від маси такого транспортного засобу, навантаження на вісь (осі), габаритів та протяжності маршруту визначено п.30 Порядку №879.
Згідно п.п.9 п.2 Порядку №879, пересувний пункт габаритно-вагового контролю (далі - пересувний пункт) - спеціальний транспортний засіб, обладнаний вимірювальною і зважувальною технікою для здійснення контролю. Ділянка дороги на відстані 100 метрів до пересувного пункту, 50 метрів за пересувним пунктом та узбіччя дороги за напрямком руху, де розташовано пункт, вважаються його межами. Місце здійснення габаритно-вагового контролю позначається відповідними тимчасовими дорожніми знаками.
Відповідно до п.11 Порядку №879, режим роботи пересувного пункту встановлюється Укртрансбезпекою за погодженням з відповідним підрозділом МВС, що забезпечує безпеку дорожнього руху. Забороняється експлуатація пересувних пунктів у темну пору доби, крім випадків, коли такий пункт розташовано на освітлених ділянках автомобільних доріг, у морських, річкових портах, вантажних терміналах, місцях формування вантажопотоків.
Пунктом 12 Порядку № 879 передбачено, що вимірювальне і зважувальне обладнання для здійснення габаритно-вагового контролю повинне утримуватись у робочому стані; періодично проводиться повірка (метрологічна атестація) такого обладнання з подальшим клеймуванням (пломбуванням) та видачею відповідного свідоцтва спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері метрології.
За змістом п.13 Порядку №879, під час здійснення габаритно-вагового контролю не допускається використання вимірювального і зважувального обладнання, періодична повірка (метрологічна атестація) якого не проведена, а також обладнання, що перебуває у несправному стані.
Пунктом 18 Порядку №879 передбачено, що за результатами точного габаритно-вагового контролю на стаціонарному або пересувному пункті водієві транспортного засобу видається довідка результатів здійснення контролю із зазначенням часу і місця його проведення, а на запит водія - міжнародний сертифікат зважування вантажних транспортних засобів, якщо пункт габаритно-вагового контролю уповноважений видавати такі сертифікати.
Відповідно до п.23 Порядку №879, власник великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу або уповноважена ним особа має право привести габаритно-вагові параметри транспортного засобу у відповідність з установленими нормативами шляхом часткового розвантаження, перевантаження на інший транспортний засіб або у будь-який інший спосіб.
Відповідно до п.31.1 Порядку №879, якщо рух здійснюється без відповідного дозволу або внесення плати за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу, така плата визначається за пройдену частину маршруту по території України або за частину, яку перевізник має намір проїхати, у разі перевищення нормативу хоча б одного вагового або габаритного параметру: до 10 відсотків - у подвійному розмірі; на 10-40 відсотків - у потрійному розмірі; більше як на 40 відсотків - у п`ятикратному розмірі.
Пунктом 21 Порядку №879 визначено, що у разі виявлення факту перевищення хоча б одного вагового та/або габаритного нормативного параметра більш як на 2 відсотки подальший рух транспортного засобу забороняється до внесення плати за його проїзд автомобільними дорогами загального користування. Плата за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу, що рухався без відповідного дозволу, здійснюється у подвійному розмірі за пройдену частину маршруту по території України.
Відповідно до п.28 Порядку №879, плата за проїзд автомобільними дорогами загального користування великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу вноситься перевізником за затвердженими ставками виходячи з вагових та/або габаритних параметрів транспортного засобу, протяжності маршруту, кількості перевезень.
Пунктом третім частини першої Порядку №879 визначено, що великовагові та великогабаритні транспортні засоби - транспортні засоби, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні навантаження на вісь (осі) та загальна маса або габарити яких перевищують один з параметрів, що зазначені у пункті 22.5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306. При цьому транспортний засіб не може вважатися великоваговим та/або великогабаритним, якщо його параметри не перевищують нормативи більш як на 2 відсотки.
Відповідно до п.22.5 Правил дорожнього руху України, за спеціальними правилами здійснюється дорожнє перевезення небезпечних вантажів, рух транспортних засобів та їх составів у разі, коли хоч один з їх габаритів перевищує за шириною 2,6 м, за висотою від поверхні дороги - 4 м (для контейнеровозів на встановлених Укравтодором і Національною поліцією маршрутах - 4,35 м), за довжиною - 22 м (для маршрутних транспортних засобів - 25 м), фактичну масу понад 40 т (для контейнеровозів - понад 44 т, на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах - до 46 т), навантаження на одиночну вісь - 11 т (для автобусів, тролейбусів - 11,5 т), здвоєні осі - 16 т, строєні - 22 т (для контейнеровозів навантаження на одиночну вісь - 11 т, здвоєні осі - 18 т, строєні - 24 т) або якщо вантаж виступає за задній габарит транспортного засобу більш як на 2 м.
Пунктом третім частини 1 Порядку №879 передбачено, що габаритно-ваговий контроль, це контроль за проїздом великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування, який включає перевірку відповідності габаритно-вагових параметрів таких транспортних засобів установленим законодавством параметрам і нормам, наявності дозволу на рух за визначеними маршрутами, а також дотримання визначених у дозволі умов та режиму руху транспортних засобів.
Як вже зазначалося колегією суддів, перевіркою встановлено перевищення допустимих навантажень на одну з здвоєних осей вантажного транспортного засобу більше, ніж на 5 %.
Суд апеляційної інстанції відхиляє доводи позивача стосовно того, що він не є перевізником у розумінні Закону №2344-ІІІ та доводи стосовно того, що результати зважування транспортного засобу хибні та не відповідають дійсності, з огляду на наступне.
Так, статтею 48 Закону №2344-ІІІ визначено, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.
Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:
- для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;
- для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.
Таким чином, законодавство зобов`язує автомобільного перевізника та водія під час здійснення своїх функцій мати при собі документи, на підставі яких здійснюється перевезення.
Абзацом третім частини першої статті 60 Закону №2344-ІІІ передбачена відповідальність за надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону, у вигляді штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
За визначеннями, наведеними у статті 1 Закону №2344-ІІІ, автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами; вантажні перевезення - це перевезення вантажів вантажними автомобілями; водій - особа, яка керує транспортним засобом і має відповідне посвідчення встановленого зразка.
Автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовують на законних підставах (ст.33 Закону №2344-ІІІ).
Колегія суддів зазначає, що відповідальності за порушення вимог законодавства сфері автомобільного транспорту під час перевезення вантажів підлягають саме перевізники, а не власники транспортних засобів за умови, що вони не використовують транспортний засіб, а лише володіють майновими правами на нього, відповідно до ст.1 Правил дорожнього руху України.
Таким чином, вирішальним при розгляді даної справи є встановлення факту чи ФОП ОСОБА_1 є автомобільним перевізником в розумінні Закону №2344-ІІІ.
Відповідно до копії товарно-транспортної накладної від 03.07.2020, яку було надано водієм під час перевірки, не вказано хто саме є автомобільним перевізником, а вказано, що платником товару та отримувачем є ТзОВ «Хім-Трейд». Вказана накладна видана на підставі договору №199-401 від 29.12.2019, проте вказаний договір відсутній в матеріалах справи.
Відповідно до ст.ст.908, 909 Цивільного кодексу України, перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.
За договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі.
Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).
Крім того, ст. 50 Закону №2344-ІІІ передбачено, що договір про перевезення вантажу автомобільним транспортом укладається відповідно до цивільного законодавства між замовником та виконавцем у письмовій формі (договір, накладна, квитанція тощо).
Під час проведення перевірки 04.07.2020 водій транспортного засобу RENAULT PREMIUM 460DXI, номерний знак НОМЕР_4 , та напівпричіпу BODEX KIS 3WA, номерний знак НОМЕР_5 , ОСОБА_2 не повідомляв посадових осіб Управління Укртрансбезпеки про наявність договору оренди транспортних засобів №1 від 02.12.2019 та інформацію про перевізника вантажу.
Положеннями ч.1, 6 ст.283 ГК України передбачено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у володіння та користування майно для здійснення господарської діяльності.
До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Відповідно вимог статті 284 ГК України, істотними умовами договору оренди є: об`єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); строк, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу.
Згідно ч.1, 4 ст.286 ГК України, орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що наданий позивачем на обґрунтування своїх позовних вимог договір оренди не є належним доказом, оскільки такий не був представлений водієм у ході проведення процедури зважування, позивачем не надано доказів виконання орендарем цього договору стосовно внесення орендної плати.
Крім того, позивачем про наявність договору оренди транспортного засобу із ФОП ОСОБА_3 не повідомлялось на стадії прийняття оспорюваного рішення, а його доводи гуртувалися на наявності сумнівів у достовірності результатів проведеного вагового контролю, порушення порядку здійснення габаритно-вагового контролю та на недоліках складених документів.
При цьому, позивачем не було наведено обгрунтованих поважних причин неподання таких доказів на стадії перевірки та прийняття оспорюваного рішення.
Доводи позивача стосовно того, що згідно акту про проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом та постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу неможливо встановити на яких вагах проводилось зважування та чи були вони у робочому стані, спростовуються матеріалами справи, оскільки акт про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів містить місце проведення габаритно-вагового контролю.
Матеріали справи містять копію свідоцтва про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки №34-00/1216 від 17.06.2021, згідно якого засіб вимірювальної техніки відповідає вимогам ГОСТ 29329-92 та паспорту ваг.
Стосовно доводів позивача з покликанням на особливості вантажу та те, що існуюча методика зважування не поширюється на транспортні засоби з рідким вантажем або вантажем, що змінює розподіл навантажень на вісі транспортного засобу у русі, колегія суддів зазначає наступне.
Пунктом 12.5 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в України, затверджених наказом Міністерства транспорту України №363 від 14.10.1997 передбачено, що для транспортування вантаж треба рівномірно розміщувати в кузові таким чином, щоб не була порушена стійкість автомобіля і не утруднювалося керування ним. Вантаж не повинен зміщуватися під час руху, випадати з кузова, волочитися і створювати небезпеку для пішоходів та інших учасників дорожнього руху.’
Таким чином, відповідальність за пакування, навантаження, розміщення вантажу несе перевізник, а тому в усіх випадках нерівномірного навантаження на осі відповідальність за таке навантаження має нести перевізник, як учасник дорожнього руху.
Колегія суддів не приймає до уваги доводи скаржника про те, що перевозився сипучий вантаж, який є рухомим під час кожної зміни напрямків руху чи швидкості автомобіля, тому його маса не є сталою у різних точках під час руху, оскільки вказані доводи не виключають відповідальності за виявлені порушення за умови перевищення загальної маси транспортного засобу (40,840 т при допустимій нормі - 40 т).
Суд апеляційної інстанції вважає помилковими доводи скаржника з покликанням на висновки Верховного Суду по справі №814/1460/16, оскільки у межах вказаної справи жодних висновків стосовно того, що у випадках перевезення подільних вантажів з перевищенням вагових параметрів автомобільними дорогами до перевізника лише може бути застосована відповідальність у вигляді плати за проїзд, Верховним Судом зроблено не було.
Згідно ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практики Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерела права.
У рішенні ЄСПЛ по справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, заява 4909/04, суд повторює, що згідно із його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 09.12.1994, серія A, №303-A, п.29).
Частиною першою статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Хоча частина перша статті 77 КАС України покладає обов`язок на суб`єкта владних повноважень довести правомірність прийнятого рішення, проте, це не звільняє позивача від обов`язку спростувати доводи відповідача, як суб`єкта владних повноважень, які наведені для підтвердження такої правомірності.
Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Частиною третьою цієї статті визначено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Надаючи в сукупності правову оцінку доводам сторін, з урахуванням наданих суду доказів, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції надано вірну правову оцінку доводам відповідача, які повністю спростували позицію сторони позивача, наведену як у позовній заяві, так і в апеляційній скарзі.
Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.
Керуючись ст.ст. 12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника позивача фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - Бондара Юрія Миколайовича залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2021 року по справі №460/8645/20 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	С. М. Шевчук 	
 	 	Т. І. Шинкар