_____

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 липня 2021 року                                                                                   
м. Чернівці
Справа № 726/1917/20
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        Одинака О. О.
суддів Лисака І.Н., Половінкіної Н.Ю.
секретар Паучек І.І.

позивач  ОСОБА_1 

відповідачі  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 

апеляційна скарга ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , на рішення Садгірського районного суду міста Чернівці від 16 квітня 2021 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Проскурняк І.Г.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.
Позовна заява мотивована тим, що у серпні 2018 року між ним і   ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами якого він передав останньому у борг кошти у розмірі 4 000 доларів США, про що   ОСОБА_2 було складено відповідну розписку.
Дружина ОСОБА_2 – ОСОБА_3 підтвердила факт запозичення ОСОБА_1 ОСОБА_2 вказаних коштів, що підтверджується її підписом у даній розписці.
Позивач вказував, що  ОСОБА_2 свої зобов`язання за договором позики  не виконав, позику не повернув, тому ОСОБА_1 просив суд стягнути на його користь солідарно з відповідачів борг за договором позики у розмірі 114 400 гривень, 35 984 гривень 35 копійок процентів за користування позикою на підставі частини першої статті 1048 ЦПК України, три проценти річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України у розмірі 7 777 гривень 51 копійка.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Садгірського районного суду міста Чернівці від 16 квітня 2021 року позов  ОСОБА_1  задоволено.

Стягнуто з  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь позивача заборгованість на загальну суму 166 663 гривні 26 копійок, яка складається із боргу за договором позики у розмірі 114 400 гривень, процентів за користування позикою у розмірі 35 984 гривень 35 копійок та трьох процентів річних у розмірі 7 777 гривень 51 копійка.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачі взяті на себе зобов`язання за договором позики не виконали - кошти ОСОБА_1  у встановлений строк не повернули, у зв`язку чим наявні всі передбачені законом підстави для стягнення з них на користь позивача боргу за вказаним договором позики, трьох річних  на підставі статті 625 ЦК України та процентів від суми позики на рівні облікової ставки НБУ на підставі статті 1048 ЦК України.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , в інтересах якого діє  ОСОБА_4 , просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково та стягнути з відповідачів на користь позивача суму боргу за договором позики у розмірі 2 500 доларів США.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального та матеріального права.
Розписка не містить відомостей про передачу позивачем позичальнику ОСОБА_2 грошових коштів. 
У справі відсутні докази на підтвердження того, що між сторонами за усною домовленістю було погоджено сплату боргу у гривні. 
Немає у справі доказів і отримання відповідачем вимоги позивача про повернення боргу за договором позики.
ОСОБА_2 повернув позивачу кошти у розмірі 1 500 доларів США, що також підтверджується показаннями свідка ОСОБА_5 .
Оскільки умовами договору позики сторони визначили, що позичальник бере на себе зобов`язання повернути кошти в тому ж розмірі і у тій же валюті, нарахована позивачем сума інфляційних втрат стягненню з відповідача не підлягає.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
ОСОБА_1 , в інтересах якої діє  ОСОБА_6 , подав відзив на апеляційну скаргу.
Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Посилається на те, що судове рішення є законним та обґрунтованим, а аргументи апеляційної скарги безпідставними.
Суд першої інстанції повно, об`єктивно та всебічно дослідив всі обставини справи.

Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
Встановлено, що у серпні 2018 року між ОСОБА_1 (позикодавцем) та ОСОБА_2 (позичальником) був укладений договір позики, за умовами якого позичальник позичив у борг у позикодавця 4 000 доларів США.

Договір позики оформлений розпискою, яка підписана боржником (а.с.46).
Дружина ОСОБА_2 – ОСОБА_3 підтвердила факт запозичення ОСОБА_1 ОСОБА_2 вказаних коштів, що підтверджується її підписом у даній розписці.
Станом на 5 листопада 2020 року  ОСОБА_2  кошти, отримані від   ОСОБА_1 , не повернув, тому останній звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за договором позики, процентів за користування позикою на підставі частини першої статті 1048 ЦПК України та трьох процентів річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України. 

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а  у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України вказує на те, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Частиною першою статті 1049 ЦК України визначено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у  строк та в порядку, що передбачені договором.
Системний аналіз зазначених норм цивільного законодавства України вказує на те, що договір позики є двостороннім правочином, реальним, одностороннім договором (оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі щодо повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права).
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
При цьому наявність оригінала розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано. 
Такий правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2020 року у справі № 484/2410/15-ц та у постанові від 11 березня 2021 року у справі 760/3187/19.
Суд першої інстанції, з висновком якого погоджується й апеляційний суд, встановивши те, що відповідач не виконав умов укладеного із ОСОБА_1 договору позики, оформленого розпискою, факт власноручного підписання якої ОСОБА_2 не заперечував у суді першої інстанції, зробив правильний висновок, що боржник зобов`язаний сплатити позивачу суму основного боргу у розмірі 114 400 гривень, що станом на 5 листопада 2020 року є еквівалентом 4 000 доларів США.
Про невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором позики свідчить факт наявності у позивача боргового документа – розписки.

Апеляційний суд не бере до уваги аргумент апеляційної скарги про те, що розписка не містить відомостей про передачу позивачем позичальнику ОСОБА_2 грошових коштів за вказаним договором позики.
Верховним Судом у постанові від 11 березня 2021 року у справі 760/3187/19 викладено правовий висновок про те, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Таким чином, установивши, що укладений сторонами письмовий договір позики є не лише фактом укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про виникнення між сторонами боргового зобов`язання.
Окрім того, як вбачається зі змісту апеляційної скарги ОСОБА_2 , відповідач в її резолютивній частині просив змінити рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру боргу, який підлягав стягненню з нього на користь позивача з підстав часткового погашення ним такого боргу, при цьому не заперечуючи про отримання ним вказаної позики у розмірі 4 000 доларів США.
Аргумент апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не взято до уваги його пояснення та показання свідка, які підтверджують факт часткового повернення ним боргу позову не заслуговує на увагу, оскільки поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. 
Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав в постанові від 18 липня 2018 року у справі № 758/6175/16-ц
Згідно частини 4 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом апеляційної інстанції встановлено неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права в частині вирішення вимог про стягнення процентів від суми позики на підставі статті 1048 ЦК України та стягнення трьох процентів річних на підставі статті 625 ЦК України, а тому суд має право вийти за межі доводів апеляційної скарги.
Щодо стягнення процентів від суми позики на підставі статті 1048 ЦК України
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Облікова ставка встановлюється Національним банком України виключно для національної валюти. Національний банк України не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав. Тому право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України на підставі частини першої статті 1048 ЦК України може бути реалізовано, якщо позика надана у гривні.
Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки Національного банку України, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.
У випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у договорі такої складової грошового зобов`язання, як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.
Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України в національну валюту України - гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника.
Такі висновки щодо застосування статті 1048 ЦК України Велика Палата Верховного Суду зробила у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
Отже, доводи апеляційної скарги в частині незаконності судового рішення про стягнення з відповідачів на користь позивача процентів у розмірі 35 984 гривень 35 копійок на підставі укладеного між сторонами у іноземній валюті договору позики є обґрунтованими, тому судове рішення в частині стягнення процентів за договором позики на рівні облікової ставки Національного банку України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову у задоволенні цієї позовної вимоги.
Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав в постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 143/280/17 та від 03 березня 2021 року у справі № 522/11047/17-ц.
Щодо стягнення трьох процентів річних на підставі статті 625 ЦК України
Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Відповідно до частин першої, третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Згідно із частинами першою, четвертою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
За змістом статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Згідно частини 2 статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. 
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і вважається особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що «у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання».
Однак як вбачається зі змісту договору позики, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , у ньому не було встановлено строк повернення позики.
Відповідно до частини 1 стаття 1049 ЦК України  якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
В матеріалах справи є вимога ОСОБА_7 адресована на ім`я ОСОБА_2 від 12 серпня 2020 року про повернення останнім боргу за договором позики.
Проте позивачем не надано доказів на підтвердження отримання відповідачем ОСОБА_2 такої вимоги.
Виходячи з вищенаведеного, помилковим є висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідачів у відповідності до статті 625 ЦК України трьох процентів річних, оскільки позивачем не доведено факт прострочення останніми грошового зобов`язання за договором позики.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції в частині стягнення трьох процентів річних підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову у задоволенні цієї позовної вимоги.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушення норм матеріального та процесуального права, а тому вказане рішення в частині стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суми позики слід змінити, стягнувши з відповідачів на користь позивача суму позики у розмірі 114 400 гривень.
Рішення в частині стягнення процентів за користування позикою та трьох процентів річних слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.
Щодо судових витрат
Відповідно до правил статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З мотивувальної частини постанови вбачається, що апеляційний суд приходить до висновку про зміну рішення в частині стягнення суми позики та скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення процентів за користування позикою та трьох процентів річних та ухвалення нового судового рішення в цій частині про відмову у задоволенні цих позовних вимог.
Як вбачається з квитанції № 0.0.1921417425.1 від 26 листопада 2020 року  ОСОБА_1 за подання до суду позовної заяви сплатив судовий збір в розмірі 840 гривень 80 копійок, хоча мав сплатити 1581 гривню 62 копійки.

Отже, з ОСОБА_1 слід стягнути судовий збір в дохід держави в сумі 740 гривень 82 копійки.

Як вбачається з квитанцій № 30159 від 26 травня 2021 року та № 58351 від 1 червня 2021 року, ОСОБА_2 за подання до суду апеляційної скарги сплатив судовий збір в розмірі 2372 гривні 70 копійок.

З огляду на часткове задоволення судом позовних вимог, що становить 72,33 % від ціни позову, із  ОСОБА_2  та ОСОБА_3  на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі по 572 гривні (1581,62x72,33%=1143,99:2=572), а з  ОСОБА_1  на користь  ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 656 гривень 53 копійки (2372,70x27,67%=656,53).
Згідно з частиною 2 статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи.
Такий правовий висновок викладений Верховним Судом в постановах від 29 січня 2020 року у справі № 367/4910/17-ц та від 02 березня 2020 року у справі № 370/27/16-ц.
Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем у даній справі, заявником надано договір про надання правової допомоги від 12 серпня 2020 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , акт наданих послуг до вказаного договору, розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу, відповідно до якого розмір таких витрат за надані адвокатом послуги становить 8 501 гривня 40 копійок та квитанцію № 17 від 26 листопада 2020 року про сплату позивачем витрат на правову допомогу у розмірі 8 501 гривня 40 копійок.
Колегія суддів, беручи до уваги задоволення судом позовних вимог ОСОБА_1 на 72,33 %, вважає, що з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню по 3 074 гривні 53 копійки з кожного в рахунок відшкодування витрат, понесених останнім на оплату професійної правничої допомоги (8501,40х72,33%=6 149,06:2=3074,53).
Згідно частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Отже, з ОСОБА_2 на користь   ОСОБА_1 слід стягнути 2990 гривень в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату професійної правничої допомоги (572+3074,53-656,53=2990).
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Садгірського районного суду міста Чернівці від 16 квітня 2021 року в частині стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суми позики змінити.
Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму позики у розмірі 114 400 гривень.
Рішення Садгірського районного суду міста Чернівці від 16 квітня 2021 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення процентів за користування позикою та трьох процентів річних скасувати.
В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення процентів за користування позикою та трьох процентів річних відмовити.

Змінити розподіл судових витрат.
Стягнути з ОСОБА_1 судовий збір за подання до суду позовної заяви в сумі 740 (сімсот сорок) гривень 82 копійки в дохід держави.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 572 (п`ятсот сімдесят дві) гривні в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 3 074 гривні (три тисячі сімдесят чотири) гривні 53 копійки в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату професійної правничої допомоги.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 990 (дві тисячі дев`ятсот дев`яносто) гривень в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату професійної правничої допомоги.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 8 липня 2021 року

Головуючий                                                 О.О. Одинак 

Судді:                                                          І.Н. Лисак
               
                                                               Н.Ю. Половінкіна