ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2021 року 
м. Черкаси   

Справа № 697/2382/20		
Провадження № 22-ц/821/1035/21		
Категорія: 304090000 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В. 
суддів: Василенко Л.І. ,Нерушак Л.В.
за участю секретаря: Анкудінова О.І.

учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 
відповідач -  ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Крикуна Олександра Адамовича на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 13 квітня 2021 року (ухваленого під головуванням судді Колісник Л.О. в приміщенні Канівського міськрайонного суду Черкаської області, повний текст рішення виготовлений 15 квітня 2021 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів в сумі 86521,00 грн.,-

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

31 грудня 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Константин В.М. звернувся до Канівського міськрайонного суду Черкаської області із позовом до ОСОБА_2 про стягнення 86521,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що між ОСОБА_1   та ОСОБА_2 10 березня 2019 року було укладено договір доручення у формі письмових розписок. 
На виконання вказаного договору 10 березня 2019 року ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 було видано нотаріально посвідчену довіреність з правом передовіри, з терміном її дії до 10 грудня 2019 року. 
Позивач вказує, що відповідно до довіреності він уповноважив ОСОБА_2 бути його представником перед фізичними і юридичними особами по питанню придбання на його ім`я транспортного засобу марки «УАЗ», будь-якого року випуску на території України, за ціну і на умовах за власним розсудом, переганяти автомобіль до місця його проживання, представляти його інтереси у відповідному територіальному сервісному центрі МВС України, в органах Державтоінспекції з питань, пов`язаних з постановкою на облік придбаного автомобіля. 
Для виконання довіреності, зазначає ОСОБА_1 , він надав ОСОБА_2 відповідне право: підписувати договори купівлі-продажу автомобілів, транспортувати автомобілі до місця реєстрації у відповідних територіальних органах, в органах Державтоінспекції по місцю його проживання, подавати від його імені заяви, декларації, одержувати будь-які документи, включаючи посвідчення, свідоцтва, розписуватися за нього, зареєструвати транспортні засоби, сплачувати будь-які платежі і виконувати всі інші дії, пов`язані з цією довіреністю. 
Позивач вказує, що на виконання договору доручення ним було передано відповідачеві ОСОБА_2 , а відповідачем ОСОБА_2 прийнято грошові кошти в наступні терміни та розмірах: 10 березня 2019 року - 1000 доларів США, 13 березня 2019 року - 10000 грн., 28 березня 2019 року - 1000 доларів США та 6000 грн., 09 червня 2019 року - 14000 грн., що підтверджується розписками, власноручно написаними ОСОБА_2 
ОСОБА_1 зазначає, що суть укладеної між ним та ОСОБА_2 угоди полягала у придбанні ОСОБА_2 для ОСОБА_1 транспортного засобу марки «УАЗ» та його наступний ремонт (переобладнання) та оформлення у відповідних органах на ОСОБА_1 , як власника. 
ОСОБА_2 у термін до 10 грудня 2019 року не виконав взятих на себе зобов`язань та відмовляється повернути отримані кошти. Впродовж 2019 та 2020 років не було зареєстровано на ОСОБА_1 транспортний засіб марки «УАЗ», що свідчить про невиконання відповідачем своїх обов`язків.
Позивач вказує, що враховуючи офіційний курс гривні щодо долару США, загальна сума заборгованості ОСОБА_2 перед ним становить 86521 грн.
Посилаючись на викладене, з метою захисту майнових інтересів позивача, представник ОСОБА_1  - адвокат Константин В.М. звернувся до Канівського міськрайонного суду Черкаської області із відповідним позовом та просив постановити судове рішення, яким стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 86521,00 грн. та понесені судові витрати, що складаються з витрат по сплаті судового збору та витрат на правничу допомогу адвоката.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 13 квітня 2021 року в задоволенні позову - відмовлено.
Рішення суду, зокрема, мотивоване тим, що за наявними доказами, суд першої інстанції позбавлений можливості встановити розмір витрат на кожну з дій відповідача, які він вчинив чи повинен був вчинити відповідно до домовленості між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а так само встановити та перевірити доводи позивача щодо порушення відповідачем умов договору доручення, та конкретно в якій його частині.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 30 квітня 2021 року, представник ОСОБА_1 - адвокат Крикун О.А.,вважаючи, що оскаржуване рішення винесене із порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, при недостатньо повному дослідженні доказів та дійсних обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 13 квітня 2021 рокута ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що між  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 10 березня 2019 року було укладено договір доручення у формі письмових розписок. 
Суть укладеної угоди між сторонами полягала у придбанні ОСОБА_2 для ОСОБА_1 транспортного засобу марки «УАЗ» та його наступний ремонт (переобладнання) та оформлення у відповідних органах на ОСОБА_1 , як власника. 
Факт отримання грошових коштів ОСОБА_2 підтверджено.
Посилання відповідача на те, що ним виконано договір доручення та відповідно до договору купівлі-продажу від 03 серпня 2019 року було придбано автомобіль марки «УАЗ» є безпідставними, оскільки для виконання довіреності ОСОБА_1 надано ОСОБА_2 право, зокрема, зареєструвати транспортні засоби. Проте, з наявного у матеріалах справи Витягу з Єдиного державного реєстру МВС, стосовно ОСОБА_1 не було зареєстровано будь-якого автомобіля марки «УАЗ».
Таким чином, ОСОБА_1 у визначений договором доручення період не став власником автомобіля марки «УАЗ», що свідчить про порушення відповідачем умов договору доручення.
Разом з тим, навіть здійснення ОСОБА_2 придбання та відповідної державної реєстрації автомобіля на ім`я ОСОБА_1 без фактичної передачі автомобіля останньому, не свідчить про виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань.
На думку особи, що подала апеляційну скаргу, при розгляді справи суд першої інстанції не дав вищевикладеним обставинам належної правової оцінки, що призвело до винесення необгрунтованого рішення.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Фактичні обставини справи 

Як вбачається з наявних матеріалів справи, відповідно до копії розписки 10 березня 2019 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 1000 доларів США в якості авансу за автомобіль УАЗ 452(Д). Решта суми відповідно до погодженого кошторису 13 березня 2019 року, яку додатково отримав відповідач становить 10000,00 грн. (а.с. 8)
Відповідно до копії розписки 28 березня 2019 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 1000 доларів США та 6000,00 грн. (а.с. 9)
Відповідно до копії розписки 09 червня 2019 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 14000,00 грн. в якості часткового розрахунку за автомобіль (фарбування). (а.с.10)
Згідно із копією довіреності від 10 червня 2019 року, посвідченою приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу Лагутінською Є.П., зареєстрованою в реєстрі за № 509, ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_2 бути його представником перед усіма фізичними та юридичними особами по питанню придбання на його ім`я транспортного засобу марки «УАЗ», будь-якого року випуску на території України, за ціну і умовах за власним розсудом, переганяти автомобіль до місця його проживання, представляти його інтереси у відповідному територіальному сервісному центрі МВС України, в органах Державтоінспекції з питань, пов`язаних з виконанням цієї довіреності, а також усіх питань, пов`язаних з постановкою на облік придбаного автомобіля.
Згідно вказаної довіреності  ОСОБА_2  було надано право підписувати договори купівлі-продажу автомобілів, транспортувати автомобілі до місця реєстрації у відповідних територіальних органах, в органах Державтоінспекції по місцю проживання  ОСОБА_1 , подавати від імені ОСОБА_1  заяви, декларації, одержувати будь-які документи, включаючи посвідчення, свідоцтва, розписуватися за нього, зареєструвати транспортні засоби, сплачувати будь-які платежі і виконувати всі інші дії, що пов`язані з довіреністю. Довіреність видана з правом передовіри до 10 грудня 2019 року.(а.с. 6)
Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів від 30 грудня 2020 року ОСОБА_1 є власником автомобілів марки KIA моделі SPОRTAGE, 1997 року випуску, дата державної реєстрації за особою - 29 грудня 2004 року та марки VOLKSWAGEN моделі PASSAT CC, 2013 року випуску, дата державної реєстрації - 20 квітня 2019 року. (а.с. 15)
Відповідно до копії договору купівлі-продажу транспортного засобу № 6060/19/001240 від 03 серпня 2019 року продавець - ТОВ «Авто партнер», який діє на підставі договору комісії № 6060/19/001240 від 03 серпня 2019 року від імені власника транспортного засобу ОСОБА_3 , та покупець - ОСОБА_1 уклали договір про передачу у власність покупцю транспортного засобу марки «УАЗ», модель 3303, 1990 року випуску, колір сірий, номер кузова НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію № НОМЕР_2 від 08 жовтня 1996 року за ціною 10000 грн. (а.с. 60-61)
Згідно з копією свідоцтва про реєстрацію № НОМЕР_2 від 08 жовтня 1996 року власником транспортного засобу марки «УАЗ», модель 3303, 1990 року випуску, колір сірий, номер кузова НОМЕР_1 є ОСОБА_4 . (а.с. 62)

Позиція Черкаського апеляційного суду 

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга, подана представником ОСОБА_1 - адвокатом Крикуном О.А. не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Відповідно до ст. 237, ч. 3 ст. 238 України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.
Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.
Таким чином довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.
Частиною 1 ст. 1000 ЦК України визначено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.
Повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення (ч. 1 ст. 1004 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 1006 ЦК України повірений зобов`язаний: повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.
Вказана стаття має імперативний характер, тому, обов`язки повіреного є такими, що встановлені безпосередньо законом. Повірений зобов`язаний негайно передати все одержане за договором довірителеві. У зв`язку з тим, що правочин, вчинений повіреним, створює правові наслідки саме для довірителя, йому ж на праві власності належатиме майно, яке повірений одержить у зв`язку з виконанням договору. Тому, повірений зобов`язаний негайно передати таке майно власникові, а у разі невиконання цього обов`язку повинен нести відповідальність за спричинену матеріальну шкоду.
Як вбачається з наявних матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 , відповідно до довіреності уповноважив ОСОБА_2 бути його представником перед усіма фізичними та юридичними особами з питання придбання на ім`я ОСОБА_1 транспортного засобу марки «УАЗ», будь-якого року випуску, за будь-якою ціною та за власним розсудом, також надав ОСОБА_2 право підписувати договори купівлі-продажу автомобілів, транспортувати автомобілі до місця реєстрації у відповідних територіальних органах, в органах Державтоінспекції по місцю його проживання, подавати від імені ОСОБА_1 заяви, декларації, одержувати будь-які документи, включаючи посвідчення, свідоцтва, розписуватися за нього, зареєструвати транспортні засоби, сплачувати будь-які платежі і виконувати всі інші дії, що пов`язані з довіреністю.
Факт отримання  ОСОБА_2 грошових коштів від ОСОБА_1 та отримання останнім розписок про їх отримання сторонами не оспорюється.
Також, відповідно до наявних матеріалів справи встановлено, що дійсно, відповідач діючи на підставі довіреності від імені ОСОБА_1 уклав договір купівлі-продажу транспортного засобу марки «УАЗ» модель 3303, 1990 року випуску, покупцем в якому вказаний ОСОБА_1 .
Також із наданих сторонами доказів, ОСОБА_2 було вчинено ряд інших дій, пов`язаних з довіреністю, щодо проведення ремонту та переобладнання автомобіля, фарбування.
Проте, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що за наявними в матеріалах справи доказами, не можливо встановити дійсний розмір витрат на кожну з дій відповідача, які він вчинив чи повинен був вчинити відповідно до домовленості між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , так як і перевірити доводи позивача щодо порушення відповідачем умов договору доручення, та конкретно в якій його частині.
Суд звертає увагу, що відповідно до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Також слід зазначити, що згідно зі ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Частиною 4 ст. 10 ЦПК України і ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.
Доводи, викладені представником ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, фактично зводяться до незгоди особи, що подала апеляційну скаргу, із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування, а також переоцінки доказів, проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.
Інших доводів на спростування оскаржуваного рішення суду, апеляційна скарга не містить.
Таким чином, суд першої інстанції розглянув позов саме в межах заявлених ОСОБА_1 вимог і на підставі доказів, поданих позивачем і прийшов до аргументованого висновку про відсутність достатніх правових підстав для задоволення позовних вимог. 
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
У відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у апеляційній скарзі доводами, не вбачає. 
Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст. 258, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд ,-

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу, подану представником  ОСОБА_1 - адвокатом Крикуном  Олександром Адамовичем - залишити без задоволення.
Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 13 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів в сумі 86 521,00 грн. - залишити без змін.
Судові витрати, понесені у зв`язку із переглядом справи в суді апеляційної інстанції - залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України. 

Головуюча                  О.В. Карпенко

Судді         Л.І. Василенко

       Л.В. Нерушак

/повний текст постанови суду виготовлений 02 серпня 2021 року/