ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"26" серпня 2021 р.                                                            Справа № 914/1645/20

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:
Головуючого (судді-доповідача)                                        Якімець Г.Г.,
Суддів:                                                                      Бонк Т.Б.,                                                                                                                        Матущак О.І.,
за участю секретаря судового засідання Кришталь М.Б.,

та представників:
від позивача (скаржника) – Юхман Я.В.
від відповідача-1– не з`явився
від відповідача-2 – Кулик А.Я.
від третьої особи-1 – Мартиняк Р.М.
від третьої особи-2 – не з`явився
від третьої особи-3 – не з`явився

розглянувши апеляційну скаргу Товариства індивідуальних підприємців “Ксеня-Т”, б/н від 16 лютого 2021 року
на рішення Господарського суду Львівської області від 04 січня 2021 року (підписане 14.01.2021 року), суддя Король М.Р.
у справі №914/1645/20
за позовом Товариства індивідуальних підприємців “Ксеня-Т”, м. Львів
до відповідача-1 Виконавчого комітету Львівської міської ради, м. Львів
до відповідача-2 Львівської міської ради, м. Львів
третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, м. Львів
третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів Регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях, м. Львів
третя особа-3, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради “Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки”, м. Львів
про визнання незаконним та скасування рішення про реєстрацію права власності

в с т а н о в и в :
06 липня 2020 року Товариство індивідуальних підприємців “Ксеня-Т” звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до відповідачів: Виконавчого комітету Львівської міської ради та Львівської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення Львівської міської ради №230 від 15.03.2019 року «Про реєстрацію права комунальної власності на нежитлові приміщення на вул. Зеленій, 7» (з урахуванням зави позивача від 05.10.2020 року та ухвали суду від 07.10.2020 року).
Рішенням Господарського суду Львівської області від 04 січня 2021 року у справі №914/1645/20 в позові відмовлено повністю.
Рішення суду мотивоване тим, що: матеріалами справи не підтверджено факт набуття в результаті приватизації товариством покупців членів трудового колективу ДППО «КСЕНЯ» права власності на спірні приміщення; в матеріалах справи відсутні будь-які докази здійснення державної реєстрації права власності на спірні приміщення за товариством покупців членів трудового колективу ДППО «КСЕНЯ»; позивачем не доведено обставин правонаступництва прав та обов`язків товариства покупців членів трудового колективу ДППО «Ксеня». З огляду на наведене суд дійшов висновку про відсутність у позивача прав на спірні приміщення. Поряд з тим, дослідивши докази, що знаходяться у матеріалах справи, взявши до уваги постанову КМУ №311 від 05.11.1991р. «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю), судом встановлено право на спірні приміщення територіальної громади міста Львова в особі Львівської міської ради. При цьому, судом враховано рішення виконавчого комітету Червоноармійської районної ради народних депутатів м. Львова №176 від 10.03.1987р., відповідно до якого, будинок за адресою: м. Львів, вул. Зелена, 7, в якому, знаходяться спірні приміщення, включено в реєстр житлових будинків (споруд), які належать районній Раді народних депутатів м. Львова. Відтак, суд дійшов висновку, що вказаний будинок, в тому числі і спірні приміщення, на момент прийняття КМУ зазначеної постанови, відносився до житлового фонду рад народних депутатів і цілком законно перейшов у комунальну власність в цілому, у зв`язку з чим, територіальна громада м. Львова в особі Львівської міської ради, відповідно до законодавства, у 1991 році набула право власності на будинок за адресою: м. Львів, вул. Зелена, 7, в тому числі і на спірні приміщення. Прийняття відповідачем спірного рішення щодо реєстрації права комунальної власності на спірні приміщення, яке виникло до набрання чинності ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», на думку суду, спрямоване на приведення у відповідність до вимог законодавства щодо належного оформлення набутого за територіальною громадою м. Львова в особі Львівської міської ради, у відповідності до закону, права комунальної власності на такі приміщення.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач – Товариство індивідуальних підприємців “Ксеня-Т” звернулося до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 04 січня 2021 року у справі №914/1645/20 та прийняти нове рішення, яким позов задоволити: визнати незаконним та скасувати рішення Львівської міської ради №230 від 15.03.2019 року «Про реєстрацію права комунальної власності на нежитлові приміщення на вул. Зеленій, 7». Зокрема, зазначає, що в оскаржуваному рішенні відповідача не визначено жодної правової підстави для набуття Львівською міською радою права на спірний об`єкт, як і способу набуття такого. Поряд з тим, у вказаному рішенні відсутнє і посилання на рішення виконавчого комітету Червоноармійської районної ради народних депутатів м. Львова №176 від 10.03.1987 року, яке взято до уваги судом першої інстанції, однак, яке не могло бути правовстановлюючим документом, у відповідності до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу УРСР, що діяла з 15.01.1966 р. по 13.12.1995 р. Також апелянт зазначає, що у 1996 році Фонд державного майна України розпорядився спірним майном, що знаходиться по вул. Зеленій, 7 у м. Львові, як державним, відтак, таке майно не могло бути переданим в комунальну власність. Одночасно позивач наголошує, що з 1996 року відкрито користується спірним майном, у зв`язку з чим, прийняття відповідачем спірного рішення в будь-якому випадку порушує його права.
Поряд з тим, скаржник звернувся до апеляційного суду із заявою про забезпечення позову.
За результатами розгляду заяви, ухвалою суду від 06 квітня 2021 року відмовлено у задоволенні такої.
Відзиви на апеляційну скаргу від відповідачів-1,2 до суду не надходили.
Пояснення на апеляційну скаргу від третіх осіб-1,2,3 до суду не надходили.
Представник позивача (скаржника) в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги, просив такі задоволити в повному обсязі: скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 04 січня 2021 року у справі №914/1645/20 та прийняти нове рішення, яким позов задоволити: визнати незаконним та скасувати рішення Львівської міської ради №230 від 15.03.2019 року «Про реєстрацію права комунальної власності на нежитлові приміщення на вул. Зеленій, 7».
Представники відповідача-2 та третьої особи-1 в судовому засіданні проти вимог апеляційної скарги заперечили, просили оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. Зокрема, наголошували, що в матеріалах справи відсутні докази того, що Державним підприємством побутового обслуговування «Ксеня» у 1995 році придбано саме спірні приміщення, оскільки про останні відсутні будь-які відомості в інвентаризаційних описах основних засобів, акті оцінки вартості майнового комплексу, акті прийому-передачі, які є додатками до договору купівлі-продажу від 28.12.1995 р. №576. Поряд з тим, зазначали, що позивачем не доведено, що він є правонаступником товариства покупців членів трудового колективу ДППО «Ксеня».
Представники відповідача-1 та третіх осіб-2,3 в судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, хоча належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання.
Оскільки явка представників відповідача-1 та третіх осіб-2,3 в судове засідання не визнавалась обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за їхньої відсутності.

Західний апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення представників позивача, відповідача-2 та третьої особи-1, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного:
Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 04 серпня 1995 року Представництвом Фонду державного майна України в м. Львові видано свідоцтво про реєстрацію товариства покупців членів трудового колективу ДППО «Ксеня» за реєстраційним номером 63-1.
13 грудня 1995 року наказом Представництва Фонду державного майна України у м. Львові №2150 затверджено Акт оцінки вартості цілісного майнового комплексу.
28 грудня 1995 року Представництвом Фонду державного майна України у м. Львові видано наказ №2364 «Про приватизацію майна підприємств комунальної власності способом викупу», зокрема, щодо підприємства ТПДППО «Ксеня», м. Львів, вул. Зелена, 7.
На виконання вказаного наказу 28 грудня 1995 року між Представництвом Фонду державного майна України в м. Львові (в тексті договору – продавець) та Товариством покупців членів трудового колективу ДППО «Ксеня» (в тексті договору – покупець) укладено договір купівлі-продажу №576, відповідно до п.1.1 якого, продавець зобов`язався передати у власність покупця державне майно (в тексті договору – об`єкт приватизації) ДППО «Ксеня», м. Львів, вул. Зелена, 7, а покупець – прийняти майно і сплатити за нього ціну відповідно до умов, що визначені в цьому договорі. Майно підприємства включає в себе всі його активи і пасиви, інвентар, обладнання, устаткування та інше майно згідно з актом інвентаризації (додаток №1).
Додаток №1 до Договору у матеріалах справи відсутній та сторонами суду такий не надано.
Відповідно до розділу 13 Договору додатками до останнього є: 1. Інвентаризаційні описи, баланс станом на 01 листопада 1995 року; 2. Наказ Представництва ФДМУ в м. Львові; 3. Акт оцінки вартості об`єкта приватизації; 4. Аудиторський висновок.
Право власності на майно переходить до покупця з моменту підписання акта прийому-передачі (п.1.3 Договору).
14 березня 1996 року сторонами договору підписано Акт прийому-передачі №576, згідно якого продавець передав покупцю об`єкт приватизації відповідно до інвентарних описів.
Поряд з тим, судом встановлено, що 15 березня 2019 року Львівська міська рада прийняла рішення №230 «Про реєстрацію права комунальної власності на нежитлові приміщення на вул. Зеленій, 7», згідно з яким вирішено, зокрема, зареєструвати за територіальною громадою м. Львова в особі Львівської міської ради право комунальної власності на нежитлові приміщення першого поверху під індексами 2-1, 2-2, 2-3, 2-4, 2-5 загальною площею 64,5 кв.м. на вул. Зеленій, 7, які належать до комунальної власності територіальної громади м. Львова, є ізольованими, не належать до житлового фонду, не перебувають у загальному користуванні мешканців будинку та не є допоміжними.
Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 02 квітня 2019 року за Львівською міською радою зареєстровано право власності на вказані вище приміщення.
Як вбачається з відповіді Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради вих.№2302-вих-38455 від 22.05.2020р. на адвокатський запит, зазначене вище рішення міської ради підготовлено на підставі технічного паспорту, складеного Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації» 27 грудня 2018 року, інвентаризаційна справа №297 та листа Юридичного департаменту №4-2901-96 від 24 січня 20019 року.
Згідно відповіді Фонду державного майна України вих.№10-13-03079 від 12 червня 2020 року на адвокатський запит, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях повідомило Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, що зазначені вище приміщення не перебувають у державній власності.
Поряд з тим, судом встановлено, що рішенням Господарського суду Львівської області від 05 грудня 2019 року у справі №914/1561/19 задоволено позов Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради про зобов`язання ГО «Товариство індивідуальних підприємців «Ксеня-Т» звільнити самовільно зайняті нежитлові приміщення загальною площею 64,5 кв. м, які знаходяться за адресою: м. Львів, вул. Зелена, 7. Вказане рішення залишено без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 15 липня 2020 року та таке набрало законної сили.
У липні 2020 року Товариство індивідуальних підприємців “Ксеня-Т” звернулося до суду з цим позовом до відповідачів: Виконавчого комітету Львівської міської ради та Львівської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення Львівської міської ради №230 від 15.03.2019 року «Про реєстрацію права комунальної власності на нежитлові приміщення на вул. Зеленій, 7» (з урахуванням зави позивача від 05.10.2020 року та ухвали суду від 07.10.2020 року).

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (ч.2 ст.16 ЦК України).
Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (ст.21 ЦК України).
Відповідно до ч.10 ст.59 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.
Згідно з ч.1 ст.393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.
Звертаючись з цим позовом про визнання незаконним та скасування рішення Львівської міської ради №230 від 15.03.2019 року «Про реєстрацію права комунальної власності на нежитлові приміщення на вул. Зеленій, 7», Товариство індивідуальних підприємців “Ксеня-Т” вважає себе власником спірних нежитлових приміщень, право власності на які, на думку позивача, ним набуто в результаті приватизації ТПДППО «Ксеня».
Як встановлено судом вище, у п.1.1 договору купівлі-продажу №576 від 28 грудня 1995 року передбачено, що майно підприємства включає в себе всі його активи і пасиви, інвентар, обладнання, устаткування та інше майно згідно з актом інвентаризації (додаток №1 до Договору). Вказаний Додаток відсутній у матеріалах справи та позивачем суду не наданий. Поряд з тим, судом встановлено, що як вбачається з матеріалів справи, а саме: наказу Представництва Фонду державного майна України в м. Львові №2364 від 28.12.1995 року, інвентаризаційних описів основних засобів №1, №2, акту оцінки вартості майнового комплексу, затвердженого наказом Представництва ФДМ України у м. Львові №2150 від 13.12.1995 року, акту прийому-передачі від 14.03.1996 року №576, у вказаних документах відсутні будь-які відомості щодо приватизації способом викупу саме спірного майна: нежитлових приміщень по вул. Зеленій, 7 у м. Львові. Так, зокрема у інвентаризаційних описах основних засобів №1 та №2 від 01 листопада 1995 року зазначено наступне майно: швейні машини (4 шт.), столи робочі (3 шт.), трансформатор, вентилятор, пломбіратор, плита газова, штори (2 шт.), крісла (6 шт.), гол. швейн. маш. (9 шт.), швейні машини (3 шт.), шафа і прилавок.
З огляду на наведене, твердження скаржника про набуття права власності на спірні приміщення в процесі приватизації товариства покупців членів трудового колективу ДППО «Ксеня» не підтверджено будь-якими доказами, відтак, суд вважає такі безпідставними.
Поряд з тим, звертаючись з цим позовом до суду, позивач зазначає, що є правонаступником Товариства покупців членів трудового колективу ДППО «Ксеня».
Так, позивачем надано суду першої інстанції копію статуту товариства покупців членів трудового колективу ДППО «Ксеня», затвердженого загальними зборами індивідуальних підприємців 18.10.1994 року та зареєстрованого розпорядженням голови Личаківської райадміністрації №57 від 24.01.1995 року, реєстраційний номер 20843835, при цьому, позивачем не надано суду статуту останнього, в якому містилися б відомості про те, що позивач є правонаступником Товариства покупців членів трудового колективу ДППО «Ксеня».
Одночасно такі відомості відсутні і у витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо юридичної особи позивача.
Як правильно встановлено судом першої інстанції, у матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували факт правонаступництва позивачем юридичної особи – Товариства покупців членів трудового колективу ДППО «Ксеня», зокрема, передавальний акт чи розподільчий баланс, акт приймання-передачі основних засобів, тощо, у зв`язку з чим, колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом, що позивачем не доведено обставин щодо правонаступництва прав та обов`язків Товариства покупців членів трудового колективу ДППО «Ксеня».
Слід зазначити, що у матеріалах справи також відсутні і докази проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно (спірні приміщення) Товариства покупців членів трудового колективу ДППО «Ксеня», на договорі купівлі-продажу, акті прийому-передачі відсутній реєстраційний напис про проведення державної реєстрації, відсутнє в матеріалах справи і реєстраційне посвідчення та свідоцтво про право власності відповідного зразка.
Щодо посилань позивача на набуття права власності на спірні приміщення за набувальною давністю, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що згідно з ч.4 ст.344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду, при цьому, позивачем до матеріалів справи не долучено рішення суду про набуття позивачем права власності на спірні приміщення за набувальною давністю.
Враховуючи все наведене вище, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності у нього права на спірні приміщення, відтак і порушення таких прав, у зв`язку з прийняттям відповідачем спірного рішення.
Одночасно судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Червоноармійської районної ради народних депутатів м. Львова №176 від 10.03.1987 року, будинок за адресою: м. Львів, вул. Зелена, 7, в якому знаходяться спірні приміщення, включено в реєстр житлових будинків (споруд), які належать районній Раді народних депутатів м. Львова.
У зв`язку з наведеним вище, спірні приміщення, що знаходяться у будинку по вул. Зелена, 7 у м. Львові відносилися до житлового фонду рад народних депутатів.
05 листопада 1991 року, на виконання постанов Верховної Ради УРСР від 08.12.1990р. «Про порядок введення в дію Закону Української РСР «Про місцеві Ради народних депутатів Української РСР та місцеве самоврядування» та від 26.03.1991р. «Про введення в дію Закону Української РСР «Про власність», Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю», якою затверджено перелік державного майна України, що передається у власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності), до якого увійшов, в тому числі, житловий та нежитловий фонд місцевих рад народних депутатів, житлово-експлуатаційні, житлово-комунальні, ремонтно-будівельні та інші організації, пов`язані з обслуговуванням та експлуатацією цього житлового фонду.
Згідно з п.3 вказаної постанови КМУ розмежування майна між власністю областей, міст Києва та Севастополя і власністю районів, міст обласного підпорядкування, районів міст Києва та Севастополя провадиться облвиконкомами, Київським і Севастопольським міськвиконкомами з участю виконкомів нижчестоящих Рад народних депутатів; розмежування майна між власністю районів, міст обласного підпорядкування та власністю інших адміністративно-територіальних одиниць, провадиться виконкомами районних і міських Рад народних депутатів з участю виконкомів районних у містах, міських районного підпорядкування, селищних і сільських Рад народних депутатів.
На виконання вказаної постанови КМУ, 24 грудня 1991 року виконавчим комітетом Львівської обласної ради народних депутатів прийнято рішення №728 «Про розмежування обласної комунальної власності і власності адміністративно-територіальних одиниць підприємств та організацій житлово-комунального господарства області», яким затверджено перелік підприємств та організацій які відносяться до комунальної власності Львівської міської ради народних депутатів, до якого включеного також житловий та нежитловий фонд Львівської міської ради народних депутатів районів м. Львова.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів дійшла висновку, що територіальна громада м. Львова в особі Львівської міської ради, відповідно до законодавства, у 1991 році набула право власності на будинок за адресою: м. Львів, вул. Зелена, 7, в тому числі і на спірні приміщення.
Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ч.4 ст.3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень.
Пунктом 1 ч.1 ст.4 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що право власності підлягає державній реєстрації.
У Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення (ч.1 ст.5 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Відтак, прийняття Львівською міською радою рішення №230 від 15.03.2019 року «Про реєстрацію права комунальної власності на нежитлові приміщення на вул. Зеленій, 7» спрямоване на приведення у відповідність до вимог законодавства щодо належного оформлення набутого за територіальною громадою м. Львова в особі Львівської міської ради у відповідності до закону, права комунальної власності на такі приміщення, зважаючи на те, що таке право виникло до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Підстави для визнання незаконним та скасування рішення Львівської міської ради №230 від 15.03.2019 року відсутні.
Статтею 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.86 ГПК України).
Враховуючи все наведене вище, колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду про відмову в задоволенні позову Товариства індивідуальних підприємців “Ксеня-Т” про визнання незаконним та скасування рішення Львівської міської ради №230 від 15.03.2019 року «Про реєстрацію права комунальної власності на нежитлові приміщення на вул. Зеленій, 7».
Щодо доводів скаржника про те, що в оскаржуваному рішенні відповідача не зазначено жодної правової підстави для набуття Львівською міською радою права на спірний об`єкт, як і способу набуття такого, то такі доводи суд вважає безпідставними, зважаючи на встановлені вище обставини набуття відповідачем права власності на спірні приміщення.
Щодо тверджень апелянта про те, що рішення виконавчого комітету Червоноармійської районної ради народних депутатів м. Львова №176 від 10.03.1987 року не могло бути правовстановлюючим документом, у відповідності до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу УРСР, що діяла з 15.01.1966 р. по 13.12.1995 р., колегія суддів звертає увагу, що у вказаній Інструкції у Додатку №1 визначено Перелік правовстановлюючих документів, на підставі яких на той час провадилася реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР. Разом з тим, як встановлено судом вище, відповідач набув право власності на спірне майно в силу законодавства, а саме: постанови Кабінету міністрів України №311 від 05 листопада 1991 року «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю» та зареєстрував таке право у відповідності до норм чинного законодавства у 2019 році. Колегія суддів вважає безпідставними посилання скаржника на позицію, викладену у рішенні Господарського суду Львівської області від 28.01.2020 року та постанові Західного апеляційного господарського суду від 13.10.2020 року у справі №914/1257/18, оскільки відповідно до ч.4 ст.236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Доводи скаржника не спростовують висновків місцевого господарського суду про відсутність підстав для задоволення позову.
Відповідно до ст.236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Статтею 276 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційної скарги – без задоволення.
Судовий збір за подання апеляційної скарги, у відповідності до ст.129 ГПК України, покладається на скаржника.
Керуючись ст.ст.236, 270, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд,

постановив:
Рішення Господарського суду Львівської області від 04 січня 2021 року у справі №914/1645/20 залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства індивідуальних підприємців “Ксеня-Т” – без задоволення.
Матеріали справи №914/1645/20 повернути до Господарського суду Львівської області.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у відповідності до вимог ст.ст.286-291 ГПК України.

Повну постанову складено 26 серпня 2021 року

Головуючий (суддя-доповідач)                                                  Якімець Г.Г.
          
Суддя                                                                                           Бонк Т.Б.

          Суддя                                                                                          Матущак О.І.