Справа № 161/2129/21  	Головуючий у 1 інстанції: Філюк Т. М. 	
Провадження №  22-ц/802/878/21  Категорія: 84 	  Доповідач: Матвійчук  Л. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
01 вересня 2021 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Матвійчук Л. В.,
суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В.,
з участю секретаря судового засідання – Губарик К. А., 
представника скаржника – Бачинського Я. Л.,
представника Департаменту ДВС – Гураля С. Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця щодо виконання судового рішення за апеляційною скаргою Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 березня 2021 року,

                                        В С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеною скаргою, обґрунтовуючи вимоги тим, що на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебуває виконавче провадження за виконавчим листом, виданим Луцьким міськрайонним судом Волинської області в частині поновлення його на посаді директора Комунального підприємства «Волиньприродоресурс» Волинської обласної ради (далі – КП «Волиньприродоресурс» ВОР) з 11 вересня 2020 року, що допущено до негайного виконання.
Зазначав, що відповідно до постанови державного виконавця від 20 листопада 2020 року відкрито виконавче провадження по виконанню даного виконавчого листа. 10 грудня 2020 року було винесено постанову про накладення штрафу на Волинську обласну раду за невиконання рішення суду. Однак, з даного часу, в порушення вимог ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець не виніс постанови про накладення штрафу в подвійному розмірі та про одночасне звернення до правоохоронних органів про невиконання рішення суду.
Вважає, що державним виконавцем було порушено всі процесуальні строки у даному виконавчому провадженні та не вчинено дій, які відповідно до закону він мав вчинити.
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 зменшивши свої вимоги, просив суд визнати незаконною бездіяльність державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рекашової А. М. по виконанню рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 жовтня 2020 року.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 березня 2021 року скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рекашової А. М. по виконанню рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 жовтня 2020 року про поновлення ОСОБА_1 на посаді директора КП «Волиньприродоресурс» ВОР з 11 вересня 2020 року, що допущено до негайного виконання.
В апеляційній скарзі Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржувану ухвалу суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про задоволення скарги ОСОБА_1 , не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки суд не звернув уваги на те, що 20 листопада 2021 року було відкрито виконавче провадження. 01 грудня 2020 року ВОР своїм листом повідомила про неможливість виконати рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на посаді. Рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на посаді директора КП «Волиньприродоресурс» ВОР з 11 вересня 2020 року було допущено до негайного виконання. 10 грудня 2020 року державним виконавцем було накладено штраф на ВОР у розмірі 5 100 грн, однак в подальшому постановою Волинського апеляційного  суду від 01 лютого 2021 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 жовтня 2020 року скасовано та у задоволенні позову ОСОБА_1 до Волинської обласної ради про визнання протиправним та скасування розпорядження і поновлення на посаді відмовлено. Отже, рішення суду, на підставі якого було видано виконавчий документ, скасовано. У зв`язку з цим, на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» постановою державного виконавця від 24 лютого 2021 року виконавче провадження було закінчено, що свідчить про те, що державний виконавець діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України, вживав усіх передбачених чинним законодавством заходів по виконанню рішення суду. Тому вважає, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив скаргу ОСОБА_1 . 
Відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не подавав.
Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши пояснення представника скаржника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , представника Департаменту ДВС – Гураля С. Г., дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а ухвала суду першої інстанції – скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні скарги, виходячи з таких мотивів.
Судом першої інстанції встановлено, що постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 20 листопада 2020 року відкрито виконавче провадження про примусове виконання виконавчого листа, виданого Луцьким міськрайонним судом Волинської області про поновлення ОСОБА_1 на посаді директора КП «Волиньприродоресурс» ВОР з 11 вересня 2020 року, що допущено до негайного виконання.
Як вбачається з інформаційної довідки про виконавче провадження, сформованої 25 лютого 2021 року, листом від 01 грудня 2020 року ВОР повідомила відділ про неможливість на даний час виконати рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на посаді, посилаючись на те, що боржник є колегіальним органом і винесення та прийняття того чи іншого рішення, в тому числі про поновлення на посаді, зумовлене необхідністю дотримання інших нормативно-правових актів України, вимог Регламенту обласної ради, рішень ради. 10 грудня 2020 року у виконавчому провадженні № 63684326 винесено постанову про накладення на боржника штрафу в розмірі 5 100 грн за невиконання без поважних причин боржником рішення суду.
Також судом встановлено, що рішення суду про поновлення на роботі не було виконано боржником без поважних причин, а державний виконавець, в порушення вимог ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження», після винесення 10 грудня 2020 року постанови про накладення штрафу на боржника, не перевірив повторно виконання рішення боржником та наявність підстав для притягнення боржника до відповідальності за невиконання рішення суду, як це передбачено ст. 75 Закону України «Про виконавче провдження».
Суд у своїх висновках зазначав, що наявні в матеріалах справи листи Волинської обласної ради про неможливість виконання рішення в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 у зв`язку з необхідністю прийняття такого рішення виключно на сесії Волинської обласної ради не є поважною причиною невиконання рішення суду.
Відтак, у виконавчому провадженні № 63684326 по примусовому виконанню виконавчого листа, виданого Луцьким міськрайонним судом Волинської області про поновлення ОСОБА_1 на посаді директора комунального підприємства «Волиньприродоресурс» Волинської обласної ради з 11 вересня 2020 року, що допущено до негайного виконання, суд вважав, що державним виконавцем допущено бездіяльність, а тому вимога скарги про визнання незаконною бездіяльності державного виконавця є підставною та підлягає до задоволення.
Однак такі висновки суду є помилковими.
Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
У ч. 1 ст. 5 вказаного Закону зазначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Права та обов`язки виконавців визначено ст. 18 Закону, відповідно до якої виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.
Відповідно до ст. 63 цього Закону за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного ч. 6 ст. 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність. Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.
Згідно зі ст. 75 Закону, у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання. У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.
Частиною 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Згідно із ч. 2 ст. 451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).
Як слідує з матеріалів справи, 24 лютого 2021 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», з врахуванням тієї обставини, що постановою Волинського апеляційного суду від 01 лютого 2021 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 жовтня 2020 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Волинської обласної ради про визнання незаконним та скасування розпорядження і поновлення на роботі відмовлено.
Проте, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що з цією скаргою до суду ОСОБА_1 звернувся лише 04 лютого 2021 року, тобто після скасування рішення суду апеляційним судом, яким його було поновлено на роботі, що свідчить про те, що на час подання такої скарги його права не були порушені, а здійснені державним виконавцем виконавчі дії узгоджувалися із положеннями Закону України «Про виконавче провадження». 
Разом з тим, визнаючи неправомірною бездіяльність державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рекашової А. М. по виконанню рішення суду Волинської області про поновлення ОСОБА_1 на роботі без зобов`язання державного виконавця усунути порушення, суперечить положенням ч. 2 ст. 451 ЦПК України та не поновлює порушене право заявника.
Отже, на думку колегії суддів, суд першої інстанції постановив ухвалу з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а його висновки не відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим оскаржувану ухвалу суду з підстав, передбачених п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, необхідно скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволення скарги ОСОБА_1 відмовити.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з ч. ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на те, що апеляційним судом у даній справі ухвалюється нове судове рішення про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 , тому з нього на користь Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України підлягають до стягнення понесені останнім судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2 270 грн.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд                                                 
                                                   У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України задовольнити.
Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 березня 2021 року у цій справі скасувати і ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця щодо виконання судового рішення у справі про поновлення на роботі відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) гривень судового збору.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: