ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2021 року		Справа № 500/361/21 пров. № А/857/9889/21	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача – Качмара В.Я.,
суддів – Затолочного В.С., Кушнерика М.П.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправною та скасування вимоги, провадження в якій відкрито за апеляційними скаргами Головного управління ДПС у Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2021 року та ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2021 року (суддя Подлісна І.М., м.Тернопіль), -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Головного управління ДПС у Тернопільській області (далі – Головне управління) в якому просив визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 12.11.2020 №Ф-10562-13 (далі – Вимога).
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2021 року позов задоволено.
Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2021 року заяву позивача про стягнення витрат на правничу допомогу задоволено повністю. Стягнуто на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати за надану професійну правничу допомогу в розмірі 4000 грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління по цій справі.
Не погодившись із ухваленими судовими рішеннями, їх оскаржив відповідач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення процесуального права просить їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог та заяви про стягнення судових витрат відмовити повністю.
В доводах апеляційних скаргах наводячи норми матеріального права та окремі обставини справи вказує, що твердження позивача про те, що нарахування єдиного внеску за січень, лютий та червень 2020 року хоч і сплачувалось за позивача роботодавцем, проте на дату формування Вимоги за позивачем зберігався статус фізичної особи-підприємця (далі – ФОП), тому вона є суб`єктом сплати єдиного внеску. Також зазначає про неспівмірність розглядуваних позовних вимог із заявленим розміром витрат на правничу допомогу адвоката. Вказує, що позивачем до вирішення справи по суті не зазначалось про те, що буде понесено витрати на правову допомогу.
Позивач відзиву на апеляційну скаргу не подав. 
У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС) суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не повинен сплачувати єдиний внесок, так як за нього цей внесок сплачено роботодавцем.
В оскаржуваній ухвалі цей суд вказав, що погоджується з позицією позивача та вважає співмірною суму та час наданої правової допомоги у даній справі у розмірі 4000 грн.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань.
Судом першої інстанції, встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідно до наявної інформації ОСОБА_1 зареєстрований як ФОП станом на 21.01.2013 та взятий на облік контролюючого органу 22.01.2013 (а.с.27-31).
Згідно даних інтегрованої картки платника, заборгованість, станом на 31.10.2020, становила 5191,65 грн (а.с.32).
На підставі цих даних Головним управління сформовано Вимогу про сплату боргу (недоїмки) у сумі 5191,65 грн (а.с.6).
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі – Закон; в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Платниками єдиного внеску, згідно статті 4 Закону, зокрема, є роботодавці (підприємства, установи та організації, інші юридичні особи) та фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування. При цьому, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом не врегульовано
Згідно пунктів 2, 3 частини першої статті 7 Закону сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску. Дана норма закону вказує на те, що метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
З комплексного аналізу правових норм Закону випливає, що фізична особа - підприємець зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Сплата єдиного внеску підприємцем одночасно зі сплатою єдиного внеску за нього роботодавцем спричиняє подвійну його сплату, що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Дана позиція повністю відповідає висновкам Верховного Суду, що викладені зокрема, у постановах від 18 березня 2020 року у справі №1.380.2019.003164 та від 27 листопада 2019 року у справі №160/3114/19.
Як видно з матеріалів справи, позивач з 16.12.2013 по дату винесення оскаржуваної Вимоги перебував у трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «АВАКС ПРОФ» на посаді юрисконсульта, що підтверджується наказами про прийняття на роботу/звільнення з роботи, а, відповідно, за нього були здійсненні відповідні внески на загальнообов`язкове державне соціальне страхування даним підприємством, що також підтверджується Індивідуальними відомостями про позивача, як застраховану особу, із Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування та довідкою ТОВ. Дані про нараховані та сплачені за нього даним підприємством суми єдиного внеску обліковуються Головним управлінням (а..с.9-13).
Таким чином, беручи до уваги викладене вище, ОСОБА_1 , як ФОП не зобов`язаний був сплачувати єдиний внесок за січень - лютий та червень - серпень 2020 року, а, відтак, оскаржувана Вимога є протиправною.
З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що оскаржувана Вимога є протиправною та такою, що підлягає скасуванню.
Наведені ж в апеляційній скарзі доводи не спростовують і не містять вагомих та обґрунтованих аргументів, які б давали підстави стверджувати про інше, а тому апеляційну скаргу Головного управління на рішення суду слід залишити без задоволення.
Щодо оскаржуваної ухвали, якою стягнуто на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати за надану професійну правничу допомогу в розмірі 4000 грн, то слід зазначити наступне.
Так, як видно з матеріалів справи 21.04.2021 в суді першої інстанції зареєстровано клопотання позивача про те, що протягом 5 днів з дати ухвалення судового рішення ним будуть надані докази понесення судових витрат (а.с.60).
27.04.2021 позивачем подано заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4000 грн до якої долучено договір про надання правничої допомоги від 21.01.2021 б/н, що укладений між позивачем та адвокатом Іщук К.В. Предметом договору є виключно надання адвокатом професійної правничої допомоги,  необхідної для оскарження клієнтом Вимоги. Вартість послуг становить 4000 грн. У загальну вартість включено: правовий аналіз наявних доказів та оцінка фактичних обставин 1000 грн; правовий аналіз законодавства та судової практики 1000 грн, складання позовної заяви 2000 грн. Також долучено акт надання-отримання послуг від 21.04.2021 (а.с.65-70).
Вказана заява разом із долученими до неї додатками направлена відповідачу 26.04.2021 та ним отримана 27.04.2021.
Відповідно до частини першої, третьої статті 143 КАС суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі. Якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
З огляду на викладені вище обставини, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги доводи скаржника про те, що позивачем порушено вимоги норми частини третьої статті 143 КАС, так як ним до ухвалення судового рішення по справі подано заяву про надання доказів про понесені витрати на правничу допомогу після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Відповідно до статті 139 КАС при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до частини першої статті 134 КАС витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (частина друга статті 134 КАС).
Згідно частини третьої статті 134 КАС розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята-сьома статті 134 КАС).
Наведені вище положення законодавства покладають обов`язок доведення неспівмірності понесених витрат саме на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказала на те, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
З аналізу положень статті 134 КАС слідує, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі №826/1216/16 висловила правову позицію, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Разом з тим, Верховний суд у постанові від 21 січня 2021 року у справі №280/2635/20 вказав на те, що у чинній редакції КАС (станом на час апеляційного розгляду цієї справи в тому числі) відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Як видно з матеріалів справи відповідачем до суду першої інстанції не подавалось заперечення щодо заявлених судових витрат на правничу допомогу, хоча останньому було відомо про заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
В підтвердження понесених витрат, пов`язаних з розглядом справи, як уже вище вказано в матеріалах справи міститься: договір про надання правничої допомоги від 21.01.2021 та акт надання-отримання послуг від 21.04.2021.
Враховуючи викладене, а також фактичний обсяг виконаної роботи та її незначну складність, відсутність заперечення відповідача щодо стягнення заявленого розміру витрат суд апеляційної інстанції вважає розумно обґрунтованими заявлені витрати на професійну правничу допомогу, які підлягають компенсації позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у розмірі 4000 грн.
Відповідно до статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підсумовуючи, враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваних судових рішень суд першої інстанції, правильно встановив обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для їх скасування, а тому апеляційні скарги слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС, суд, -
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційні скарги Головного управління ДПС у Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2021 року та ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2021 року – без змін.                                                                                                                                  Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС.

Суддя-доповідач	 	В. Я. Качмар 	
судді	 	В. С. Затолочний 	
 	 	М. П. Кушнерик  	
Повне судове рішення складено 1 липня 2021 року.