КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
вул. Солом`янська, 2-а, м. Київ, 03110
факс 284-15-77 e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

Унікальний номер справи 760/662/20 Апеляційне провадження № 22-ц/824/8918/2021	Головуючий у суді першої інстанції - Усатова І.А. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.	
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
21 липня 2021 року Київський апеляційний суд у складі:
суддя-доповідач                                      Оніщук М.І.,
судді                                                           Шебуєва В.А., Крижанівська Г.В.,
секретар                                                     Ющенко Я.М.,
за участю:
представника позивача                          Гармаш К.Г.,                       
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційні скарги Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 02 лютого 2021 року та додаткове рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 15 квітня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України, першого проректора Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України ОСОБА_2 про визнання неправомірним та скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення моральної шкоди,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У січні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів та просив:
- визнати неправомірним та скасувати наказ Інституту підготовки кадрів державної служби занятості України №266-к від 02.12.2019 року про відсторонення від роботи ОСОБА_1 , завідувача кафедрою управління персоналом та економіки праці Інституту від виконання обов`язків завідувача кафедри управління персоналом та економіки праці;
- стягнути з Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України на користь ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.
В обґрунтування позову зазначив, що 12.09.2019 до ІПК ДСЗ України надійшов запит на інформацію від Громадської організації «Контроль за органами влади-очищення», в якому громадська організація висловила сумнів з приводу присвоєння йому вченого звання доцента та просила надати документи з обмеженим доступом (інформація, що містить персональні данні).
Однак, не зважаючи на те, що вищезазначений запит на інформацію був поданий неіснуючою організацією і не відповідав вимогам закону, 19.09.2019 року рішенням Вченої ради Інституту ПКДСЗ України створено тимчасову комісію з вивчення фактів, викладених у запиті на інформацію ГО «Контроль за органами влади - очищення» (протокол № 8 (149)).
При цьому, 25.10.2019 року Вчена рада ІПК ДСЗ України ухвалила рішення (протокол №9 (150)) про клопотання перед атестаційною комісією МОН України щодо позбавлення ОСОБА_1 вченого звання доцента кафедри управління персоналом та економіки праці, та, водночас, цим же рішенням рекомендовано ректору ОСОБА_4 розглянути питання щодо відсторонення ОСОБА_3 від виконання обов`язків завідувача кафедри управління персоналом та економіки праці.
06.11.2019 ІПК ДСЗ України направив до Міністерства освіти і науки України пакет документів з клопотанням (вих. №699/00/19) щодо позбавлення ОСОБА_1 вченого звання доцента кафедри управління персоналом та економіки праці закладу.
Крім того, зазначав, що в ході перевірки фактів викладених у запиті на інформацію сумнівної громадської організації, Інститут ПКДСЗ Україні, з незрозумілих причин, прийняв неправомірне рішення про відсторонення ОСОБА_1 , завідувача кафедрою управління персоналом та економіки праці Інституту від виконання обов`язків завідувача кафедри управління персоналом та економіки праці (наказ Інституту ПКДСЗ Україні про відсторонення від роботи ОСОБА_3 від 02.12.2019 року за №266-к).
Разом з тим, позивач вважає вищезазначений наказ від 02.12.2019 року за №266-к про відсторонення від роботи ОСОБА_3 неправомірним, прийнятим з порушенням норм чинного законодавства та таким, що підлягає скасуванню.
Так, на думку позивача, жодного посилання на конкретну підставу, яка стала причиною відсторонення та передбачена законодавством України, у наказі не зазначено, а такі підстави для відсторонення від роботи, як доповідна записка першого проректора чи рішення Вченої ради про клопотання про позбавлення вченого звання, у жодному нормативно-правовому акті не міститься.
Також, зазначав, що будь які висновки, зроблені тимчасовою комісією Вченої ради ІПКДСЗУ за результатами фактів, викладених у запиті на інформацію ГО «Контроль за органами влади-очищення» щодо присвоєння в 2012 році ОСОБА_5 вченого звання доцента, до моменту розгляду Міністерством освіти України рішення Вченої ради «Про клопотання перед атестаційною колегією Міністерства освіти і науки України щодо позбавлення ОСОБА_3 вченого звання доцента кафедри управління персоналом та економіки праці» від 25.10.2019 року №9 (150), залишаються просто припущеннями та не можуть бути підставою для обмеження його конституційного права на працю.
Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 02.02.2021 року позов задоволено частково. Визнано неправомірним та скасовано наказ Інституту підготовки кадрів державної служби занятості України № 266-к від 02.12.2019 року про відсторонення від роботи ОСОБА_1 , завідувача кафедрою управління персоналом та економіки праці інституту, від виконання обов`язків завідувача кафедри управління персоналом та економіки праці. Стягнуто з Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 2000,00 грн. Стягнуто з Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України на користь держави судовий збір у сумі 1681,60 грн. (т. 1, а.с. 161-166).
Додатковим рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 15.04.2021 року стягнуто з Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України на користь ОСОБА_1 судові витрати пов`язані з розглядом цивільної справи №760/662/20 Солом`янським районним судом м. Києва у розмірі 17000 грн., які є витратами на професійну правничу допомогу (т. 1, а.с. 222, 223).
В апеляційній скарзі на рішення відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову у повному обсязі. 
Так, в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що незважаючи на подання ним заяв про перенесення (відкладення) розгляду справи з 02.02.2021 року у зв`язку з карантинними заходами, хворобою першого проректора Інституту, суд першої інстанції розглянув справу за відсутністю представника відповідача.
При цьому, вказує на штучне затягування судом першої інстанції процесу виготовлення і надання повного тексту рішення.
Щодо порушень судом норм матеріального права зазначає про неврахування судом першої інстанції того, що предметом розгляду справи була незаконність нібито прийнятого рішення про його відсторонення,  а не обставини, які викладені у рішенні суду, про отримання правомірності чи неправомірності ним звання доцента.
Крім того, вважає, що суд першої інстанції безпідставно стягнув з нього на користь позивача моральну шкоду у розмірі 2 000 грн. 00 коп., оскільки будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження факту завдання такої шкоди позивачу, матеріали справи не містять (т. 1, а.с. 225-237).
В апеляційній скарзі на додаткове рішення відповідач, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить змінити додаткове рішення, зменшивши розмір стягнутих з відповідача на користь позивача судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, з 17 000 грн. 00 коп. до 1000 грн. 00 коп.
В обгрунтування доводів апеляційної скарги вказує на неврахування судом першої інстанції того, що у матеріалах справи не міститься детальний та конкретний опис послуг та робіт, які виконав саме адвокат у справі.
При цьому, зазначає, що часткове задоволення позову має своїм наслідком пропорційний розподіл судових витрат на обидві сторони (т. 1, а.с. 256-260).
Ухвалою Київського апеляційного суду від 14.05.2021 року апеляційну скаргу на рішення залишено без руху (т. 2, а.с. 3, 4).
Ухвалою Київського апеляційного суду від 14.05.2021 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою на додаткове рішення та надано строк на подання відзиву (т. 2, а.с. 5, 6).
Ухвалою Київського апеляційного суду від 17.05.2021 року справу за апеляційною скаргою на додаткове рішення призначено до розгляду (т. 2, а.с. 7).
Ухвалою Київського апеляційного суду від 01.06.2021 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою на рішення та надано строк на подання відзиву (т. 2, а.с. 19, 20).
Ухвалою Київського апеляційного суду від 01.06.2021 року справу за апеляційною скаргою на рішення призначено до розгляду (т. 2, а.с. 21).
Представник позивача у судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість.
Інші учасники справи у судове засідання не з'явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.
Разом з тим, враховуючи положення ч.2 ст. 372 ЦПК України, судом апеляційної інстанції визнано за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи, які не з`явилися у судове засідання, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, з 2008 року ОСОБА_1 працює в Інституті підготовки кадрів державної служби зайнятості України (далі - ІПК ДСЗ України), спочатку на підставі строкових трудових договорів про виконання науково-педагогічної роботи на умовах погодинної оплати праці (трудовий договір № 856 від 08.01.2008 року, трудовий договір № 43 від 09.01.2009 року), а з 01.09.2010 року - наказом №128-к ОСОБА_1 прийнято на посаду доцента кафедри економіки та управління персоналом за сумісництвом в Інститут підготовки кадрів державної служби зайнятості України.
25.01.2013 року ОСОБА_5 присвоєно вчене звання доцента кафедри управління персоналом та економіки праці.
02.09.2013 року ОСОБА_6 наказом № 98-к від 02.09.2013 року  прийнятий на посаду доцента кафедри управління персоналом та економіки праці.
Наказом № 173 від 31.12.2013 року ОСОБА_6 переведений професором кафедри управління персоналом та економіки праці.
Вказані обставини сторонами визнані, ніким не спростовувались, а відтак, обгрунтовано взяті судом до уваги.
Наказом № 47 к від 07.04.2016 року ОСОБА_1 переведено на посаду завідувача кафедри управління персоналом та економіки праці, до визначення результатів конкурсу на заміщення вакантної посади.
Згідно з наказом від 31.08.2016 року за №185-к ОСОБА_6 переведений на посаду завідувача кафедри управління персоналом та економіки праці за результатами конкурсу. 
З Атестату професора від 20.06.2019 року серії НОМЕР_1, вбачається, що 27.02.2019 року ОСОБА_5 присвоєно вчене звання професора кафедри управління персоналом та економіки праці ІПК ДСЗ України. 
Разом з тим, 12.09.2019 року до ІПК ДСЗ України надійшов запит № 14/2 на інформацію від Громадської організації «Контроль за органами влади-очищення», в якому громадська організація просила ІПК ДСЗ надати:
- копію рішення Вченої ради закладу про присвоєння вченого звання доцента ОСОБА_1 у 2010 році;
- інформацію про перебування ОСОБА_1 на науково-педагогічних посадах ІПК ДСЗ України з 2008 по 2010 роки;
- інформацію про іншу науково-педагогічну діяльність ОСОБА_1 , яку він здійснював до 2008 року;
Зі змісту вказаного запиту вбачається, що він поданий без підпису запитувача інформації.
19.09.2019 року рішенням Вченої ради Інституту ПКДСЗ України створено тимчасову комісію з вивчення фактів, викладених у запиті на інформацію ГО «Контроль за органами влади - очищення» (протокол № 8 (149)). 
25.10.2019 року Вчена рада ІПК ДСЗ України ухвалила рішення (протокол №9 (150)) про клопотання перед атестаційною комісією МОН України щодо позбавлення ОСОБА_1 вченого звання доцента кафедри управління персоналом та економіки праці, та в водночас, цим же рішенням рекомендовано ректору ОСОБА_4 розглянути питання щодо відсторонення ОСОБА_3 від виконання обов`язків завідувача кафедри управління персоналом та економіки праці. 
Згідно Наказу № 266-к від 02.12.2019 року, виданого першим проректором ІПК ДСЗ України ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , завідувача кафедрою управління персоналом та економіки праці ІПК ДСЗУ - відсторонено від виконання обов`язків завідувача кафедри управління персоналом та економіки праці (а.с. 9).
Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для задоволення позовних вимог, посилався на відсутність в оскаржуваному наказі посилання на конкретну підставу, яка стала причиною відсторонення та передбачена чинним законодавством.
Так, відповідно до ст. 43 Конституції України  кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Статтею 5-1 КЗпП України встановлено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконному звільненні, а також сприяння у збереженні роботи.
Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Статтею 46 КЗпП України визначено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані; у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.
Відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати. Таким чином працівник тимчасово позбавляється можливості реального здійснення ним права на працю на підставі виявленого власником чи уповноваженим ним органом факту, через який він має право усунути або зобов`язаний усунути працівника від роботи.
При цьому, відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Працівник має право оскаржити наказ про відсторонення від роботи у встановленому законом порядку.
Тобто, положеннями ст. 46 КЗпП України визначено перелік підстав, при наявності яких працівник підлягає відстороненню від виконання посадових обов`язків, а під відстороненням від виконання посадових обов`язків в інших випадках, передбачених законодавством, необхідно розуміти, що такі випадки мають бути чітко визначені у законодавстві України.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 01.04.2020 року по справі № 761/12073/18.
Так, як вбачається зі змісту оскаржуваного наказу № 266-к від 02.12.2019 року, позивачу було відсторонено від роботи відповідно до  ст. 46 Кодексу законів про працю України; Закону України «Про вищу освіту»; рішення Вченої ради «Про клопотання перед атестаційною колегією Міністерства освіти і науки України щодо позбавлення ОСОБА_3 вченого звання доцента кафедри управління персоналом та економіки праці» від 25.10.2019 року №9 (150), та з метою забезпечення академічної доброчесності.
Підставою видачі наказу зазначено доповідну записку першого проректора ОСОБА_2 від 27.11.2019 №192/01/19 та рішення Вченої ради від 25.10.20 Протокол №9 (150).
Разом з тим, як вірно встановлено судом першої інстанції, вказаний наказ не містить жодного посилання на конкретну підставу, яка стала причиною відсторонення від роботи, що передбачена ст. 46 КЗпП України чи Законом України «Про вищу освіту».
Крім того, Закон України «Про вищу освіту» також не містить такої підстави про відсторонення від роботи, як звернення Вченої ради до Міністерства освіти і науки України з клопотанням про позбавлення вченого звання.
При цьому, слід зазначити, що оскільки за своєю сутністю відсторонення від роботи має тимчасовий характер, кінцевий період часу відсторонення працівника від роботи, має визначатись в наказі про відсторонення.
Проте, як вірно встановив суд першої інстанції, кінцевий термін відсторонення працівника від роботи оскаржуваним наказом не визначено, що, як наслідок, порушує право позивача на працю.
Також, визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди та виходячи із засад розумності та справедливості, суд першої інстанції, керуючись при цьому ст. 237-1 КЗпП України, ст. 23 ЦК України, врахував конкретні обставини справи, характер та обсяг страждань, яка зазнав позивач через його протиправне відсторонення від роботи, та прийшов до цілком правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди саме у розмірі 2 000 грн. 00 коп.
Посилання апелянта на те, що, усупереч поданих ним заяв про перенесення (відкладення) розгляду справи з 02.02.2021 року через карантинні заходи та  хворобу першого проректора Інституту, суд першої інстанції безпідставно розглянув справу за відсутністю представника відповідача, колегія суддів вважає безпідставним, адже згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 343 від 04.05.2020 року дозволена діяльність адвокатів, нотаріусів, аудиторів та психологів.
У відповідності до постанови Кабінету Міністрів України № 392 запроваджено послаблення протиепідемічних заходів, передбачених пунктом 3 цієї постанови, на території регіонів із сприятливою епідемічною ситуацією (у тому числі у м. Києві), дозволено: з 22.05.2020 року регулярні та нерегулярні пасажирські перевезення автомобільним транспортом у міському, приміському, міжміському внутрішньообласному та міжнародному сполученні;  з 25.05.2020 року - перевезення пасажирів метрополітенами. 
Інші доводи апеляційної скарги, з огляду на встановлені обставини справи, жодним чином не впливають на правильність висновків суду першої інстанції про допущення відповідачем порушень трудового законодавства при відстороненні позивача від роботи та наявність правових підстав для скасування оскаржуваного наказу та відшкодування моральної шкоди.
Вирішуючи апеляційну скаргу відповідача на додаткове рішення суду у даній справі щодо стягнення витрат на правничу допомогу, колегія суддів виходить з наступного.
Так, згідно із ч.1, ч. 2, ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Як передбачено ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Так як вірно встановлено судом першої інстанції, на підтвердження понесених витрат на професійну допомогу позивачем було надано копію договору про надання юридичних послуг від 03.12.2019 року, копію договору № 13 про надання правової допомоги від 06.12.2019 року, копії квитанцій № 0015433231861 від 12.05.2019 року та № 0020012558271 від 02.02.2021 року на загальну суму 17 000 грн. 00 коп., детальний опис надання послуг (правової допомоги) згідно з договором про надання юридичних послуг від 03.12.2019 року, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ "Правова група "Юста-Експерт", та договору про надання правової допомоги від 06.12.2019 року за № 13, укладеного між ТОВ "Правова група "Юста-Експерт" та адвокатом Гармаш К.Г. в інтересах ОСОБА_1 , акт виконаних робіт від 03.02.2021 року.
Отже, оскільки позивачем було дотримано вимоги вищенаведених положень процесуального законодавства, а витрати останнього на професійну правничу допомогу у заявленому ним розмірі підтверджені належними доказами, підстав для скасування додаткового рішеньня не має.
Доводи апелянта відносно того, що часткове задоволення позовних вимог мало б бути підставою для пропорційного розподілу судових витрат, колегія суддів вважає безпідставвними, адже часткове задоволення позову стосується лише суми відшкодування моральної шкоди, а не відмови у задоволенні однієї з заявлених позовних вимог. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення, а рішення та додаткове рішення - без змін.
Щодо розподілу судових витрат, слід зазначити, що у зв`язку з залишенням апеляційних скарг без задоволення, понесені скаржником судові витрати за подання апеляційних скарг, відшкодуванню не підлягають.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційні скарги апеляційні скарги Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 02 лютого 2021 року та додаткове рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 15 квітня 2021 року - залишити без задоволення.
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 02 лютого 2021 року та додаткове рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 15 квітня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України, першого проректора Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України ОСОБА_2 про визнання неправомірним та скасування наказу про відсторонення під роботи, стягнення моральної шкоди - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.
Повний текст постанови складений 26 липня 2021 року.
 
Суддя-доповідач                                                                      М.І. Оніщук
 
Судді                                                                                 В.А. Шебуєва
 
                                                                                            Г.В. Крижанівська