ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2021 року 
м. Черкаси

Справа № 711/2741/20		
Провадження № 22-ц/821/1154/21		
Категорія: 304090000 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В. 
суддів: Бородійчука В.Г., Нерушак Л.В.
за участю секретаря: Захарченко А.Д.

учасники справи: 
позивач:  ОСОБА_1 
відповідач:  ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси апеляційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06 квітня 2021 року (ухваленого під головуванням судді Демчика Р.В. в приміщенні Придніпровськогорайонного суду м. Черкаси, повний текст рішення виготовлений 12 квітня 2021 року) у справі за позовом ОСОБА_1 , в особі представника – адвоката Ковальова Віктора Михайловича до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики ,-

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

21 квітня 2020 року  ОСОБА_1 , в особі представника – адвоката Ковальова В.М. звернулася до Придніпровського районного суду м. Черкаси із позовом до  ОСОБА_2  про стягнення заборгованості за договором позики.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у квітні 2017 року ОСОБА_3 було надано ОСОБА_2 в борг 50000,00 доларів США, що підтверджено розпискою від 22 квітня 2017 року. 
Згідно умов договору відповідач зобов`язався повернути кошти в строк до 01 листопада 2017 року та сплачувати відсотки із розрахунку 2,5% за кожен місяць користування позикою.
В подальшому, а саме 10 квітня 2020 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено Договір про відступлення права вимоги, за яким він відступив на користь позивачки право вимоги до відповідача ОСОБА_2 за договором позики, в т.ч. суми самої позики, нарахованих відсотків, будь-яких штрафних санкцій, пені, збитків від інфляції, тощо.
У зв`язку із цим, новим кредитором у зобов`язанні є ОСОБА_1 .
Позивачка вказує, що листом від 10 квітня 2020 року сторони повідомили відповідача про здійснену уступку права вимоги та вимагали протягом 3-х днів погасити наявну заборгованість на користь нового кредитора. Проте до цього часу боржник не вчинив жодних дій щодо виконання взятих на себе зобов`язань за договором позики та погашення заборгованості.
Відповідно до розрахунку заборгованості станом на 23 червня 2020 розмір відсотків за користування позикою становить 44 712,33 доларів США, із розрахунку – (50000 *30% :365) * 1158дн. = 47 589,17 доларів США.
Оскільки зобов`язання у вказаний розпискою строк не виконані, то з 01 листопада 2017 року боржник вважається таким, що порушив строк повернення позики.
Посилаючись на положення ст.ст. 625, 1048 ЦК України, позивач вказує, що відповідач зобов`язаний також сплатити 3% річних з простроченої суми за період з 01 листопада 2017 року по 23 червня 2020 року – 965 днів, що становить: 50000 * 3% : 365 * 965 дн. = 3 966,75 доларів США.
Отже, всього загальна сума заборгованість станом на 23 червня 2020 року за договором позики становить: 50 000 доларів США – сума позики; 47 589,17 доларів США – відсотки; 3 966,75 доларів США – 3% річних згідно ст. 625 ЦК України, а всього – 101 555,92 доларів США.
Враховуючи вищенаведене та приймаючи до уваги той факт, що відповідач не приймає жодних дій, направлених на погашення існуючої заборгованості, вказує ОСОБА_1 , вона змушена звертатисядо Придніпровськогорайонного суду м. Черкаси із відповідним позовом та уточнившись з позовними вимогами, остаточно просила постановити судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за договором позики в загальному розмірі 101 555,92 доларів США та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6000,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06 квітня 2021 року позовні вимоги - задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 22 квітня 2017 року у розмірі 50 000 доларів США – основного боргу, 7 931,50 доларів США – відсотки за користування кредитними коштами, 3 961,64 доларів США – сума трьох відсотків річних за порушення виконання зобов`язання за ст. 625 ЦК України, а всього стягнуто 61 893,14 доларів США.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3660,00 грн.
Стягнуто з  ОСОБА_2  на користь держави судовий збір в розмірі 10105,00 грн.
Рішення суду першої інстанції, зокрема, мотивоване тим, що оскільки між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, право вимоги за яким, в подальшому, згідно Договору про відступлення права вимоги передано новому кредитору ОСОБА_1 , при ухиленні відповідача ОСОБА_2 від виконання взятих на себе зобов`язань та ненаданні на адресу суду будь-яких належних доказів на спростування вказаних обставин, у зв`язку із чим суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість заявлених позивачкою вимог та необхідності їх часткового задоволення; стягнення суми боргу за договором позики від 22 квітня 2017 року в розмірі 50000 доларів США.
Щодо стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відсотків та 3% річних згідно ст. 625 ЦК України суд першої інстанції виходив з наступного.
Оскільки умовами договору позики від 22 квітня 2017 року, сторони погодили щомісячну сплату відсотків від суми позики, яку надано до 01 листопада 2017 року, право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за позикою припиняється після спливу визначеного договором строку позики. Зі спливом строку, на який була надана позика, припинилося і право позивача нараховувати проценти за договором позики, тобто після 01 листопада 2017 року. Врахувавши конкретні умови договору позики в частині нарахування процентів, суд першої інстанції прийшов до висновку, що фактична заборгованість відповідача ОСОБА_2 по відсоткам за користування чужими грошовими коштами становить 7931,50 доларів США.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 11 травня 2021 року,  ОСОБА_2 вважаючи, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм матеріального права та неправильним застосуванням норм процесуального права, при недостатньо повному дослідженні письмових доказів та дійсних обставин, що мають значення для справи, при невідповідності висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06 квітня 2021 рокута ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1  відмовитив повному обсязі.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга, зокрема, мотивована тим, що суд першої інстанції, на думку особи, яка подала апеляційну скаргу, повинен був визнати укладений між сторонами договір позики недійсним, оскільки  ОСОБА_2 не отримував від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 50000,00 дол. США і не ставив підпис у розписці від 22 квітня 2017 року. Також, поза увагою суду першої інстанції залишилося з`ясування джерело походження у ОСОБА_3 такої суми грошей.
Також, зазначає ОСОБА_2 , підпис, який мається в розписці від 22.04.2017 року про отримання суми позики, зроблений не ним, є підробленим, а отже договір позики є недійсним.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Фактичні обставини справи 

Як вбачається із тексту розписки, яка датована 22 квітня 2017 року, ОСОБА_2 отримав від  ОСОБА_3 у борг кошти в розмірі 50000,00 доларів США, який зобов`язувався повернути до 01 листопада 2017 року під 2,5 % в місяць. (а.с. 6)
10 квітня 2020 року між ОСОБА_3 (кредитором) та ОСОБА_1 (новим кредитором) був укладений Договір про відступлення права вимоги, за яким кредитор передає, а новий кредитор одержує право вимоги до ОСОБА_2 заборгованості за договором позики, який підтверджено розпискою від 22 квітня 2017 року на суму 50000 доларів США, в т.ч. суми позики, нарахованих відсотків, будь-яких штрафних санкцій, пені, збитків від інфляції тощо. (а.с. 7-8)
Листом від 10 квітня 2020 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 повідомили ОСОБА_2 про здійснену уступку права вимоги та вимагали протягом трьох днів погасити наявну заборгованість на користь нового кредитора. (а.с. 9)

Позиція Черкаського апеляційного суду 

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга  ОСОБА_2 не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або такої ж кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладених договорів незалежно від найменування документа, і з огляду на установлені результати робити відповідні правові висновки.
Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові
від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, провадження № 14-465цс18.
У частині першій статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Верховний Суд України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 виклав правовий висновок, відповідно до якого за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Підстав відступити від цього правового висновку Верховним Судом не встановлено.
Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається право підтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин.
У разі, якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України.
Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.
Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постанові від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц, провадження № 61-8792св18. 
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 08 квітня 2021 року у справі № 500/1755/17, провадження № 61-1899св20.
Дійшовши до висновку про часткове задоволення позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за розпискою, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено наявність зобов`язальних правовідносин, які витікають із договору позики, зокрема, обов`язку відповідача повернути борг за розпискою.
З таким висновком колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.
Предметом позову у цій справі є вимога про стягнення боргу за договором позики, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
Як вбачається з наявних матеріалів справи, ОСОБА_2 надав ОСОБА_3 розписку позичальника, що посвідчує передання йому позикодавцем певної суми грошових коштів в іноземній валюті в борг, а саме 50 000 доларів США під 2,5 % в місяць, тобто містить боргове зобов`язання. Також у розписці мається зобов`язання відповідача повернути ці кошти до 01 листопада 2017 року. 
Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей. 
Наявність у нового кредитора  ОСОБА_1 оригіналу розписку із зобов`язаннями ОСОБА_2 щодо повернення обумовленої розпискою суми також свідчить про існування невиконаних боргових зобов`язань.
Сукупність наявних по справі доказів об`єктивно свідчить про існування між сторонами саме правовідносин, які витікають із договору позики.
Першою та третьою частинами статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.
Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Судом встановлено, що 10 квітня 2020 року між ОСОБА_3 (кредитором) та ОСОБА_1 (новим кредитором) укладений Договір про відступлення права вимоги, за яким кредитор передає, а новий кредитор одержує право вимоги до ОСОБА_2 заборгованості за договором позики, який підтверджено розпискою від 22 квітня 2017 року на суму 50000 доларів США, в т.ч. суми позики, нарахованих відсотків, будь-яких штрафних санкцій, пені, збитків від інфляції, тощо.
Відповідно до вимог статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження повідомлення про відступлення права вимоги від 10 квітня 2020 року, за підписами ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , листами від 10 квітня 2020 року було повідомлено відповідача ОСОБА_2 про заміну кредитора та вимоги щодо погашення існуючої кредитної заборгованості на користь нового кредитора. 
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Згідно зі статтями 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Відтак є обґрунтованими вимоги позивача щодо стягнення з відповідача трьох процентів річних за порушення виконання зобов`язання за ст. 625 ЦК України.
Врахувавши вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про необхідність часткового задоволення заявлених ОСОБА_1 вимог та стягнення із ОСОБА_2 на її користь суми боргу за договором позики, процентів за користування грошовими коштами за період з 22.04.2017 року по 1.11.2017 року та 3% річних за невиконання грошового зобов`язання.
Є необгрунтованими посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, що при розгляді справи суд першої інстанції не дав оцінку тому факту, що підпис в розписці від 22.04.2017 року зроблений не ним, а третьою особою, у зв`язку із чим договір позики є недійсним, оскільки, в порушення вимог ст. 81 ЦПК України, яка покладає обов`язок на кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, із сторони відповідача на адресу суду не було надано жодного об`єктивного доказу на підтвердження таких посилань. Сам позичальник ОСОБА_2 із позовом про визнання договору позики недійсним не звертався.
У відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у апеляційній скарзі ОСОБА_2 доводами, не вбачає. 
Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом судового рішення в апеляційній інстанції, розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст. 258, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 , в особі представника – адвоката Ковальова Віктора Михайловича до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики – залишити без змін.
Судові витрати, понесені у зв`язку із переглядом справи в суді апеляційної інстанції - залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України. 

Головуюча          О.В. Карпенко

Судді В.Г. Бородійчук

Л.В. Нерушак

/повний текст постанови суду виготовлений 19 серпня 2021 року/