ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

19 липня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 280/5397/19	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача:  Шальєвої В.А.
суддів:                           Білак С.В., Чумака С.Ю.,     
секретар судового засідання Солодкова К.А. 
за участі позивача ОСОБА_1 
представника позивача Самухи В.О.
представника відповідача Соловйової М.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду у м. Дніпрі апеляційну скаргу Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 01.03.2021 р. (суддя Прасов О.О., повне судове рішення складено 02.03.2021 р.) в справі № 280/5397/19 за позовом ОСОБА_1 до Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області (з урахування заяви про зміну позовних вимог) про визнання протиправною бездіяльності з нарахування та виплати компенсації втрати частини заробітної плати за період з 23.09.1999 р. по 06.10.2000 р. включно у зв`язку з порушенням строків її виплати за період з вересня 1999 року по жовтень 2016 року;  стягнення компенсації втрати частини заробітної плати за період з 23.09.1999 р. по 06.10.2000 р. включно у зв`язку з порушенням строків її виплати за період з вересня 1999 року по жовтень 2016 року, а саме за: вересень 1999 року у сумі 612,24 грн., жовтень 1999 року у сумі 2116,06 грн., листопад 1999 року у сумі 2047,52 грн., грудень 1999 року у сумі 3840,57 грн., січень 2000 року у сумі 3010,65 грн., лютий 2000 року у сумі 3202,85 грн., березень 2000 року у сумі 3277,46 грн., квітень 2000 року у сумі 2920,67 грн., травень 2000 року у сумі 2849,3 грн., червень 2000 року у сумі 2864,78 грн., липень 2000 року у сумі 2868,21 грн., серпень 2000 року у сумі 3004,79 грн., вересень 2000 року у сумі 2781,26 грн., жовтень 2000 року у сумі 651,17 грн., а всього 36 047,53 грн.
Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 08.02.2021 р. допущена заміна первісного відповідача Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області правонаступником - Південно-Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Дніпро).
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 01.03.2021 р. позов задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області з нарахування та виплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини заробітної плати за період з 23.09.1999 по 06.10.2000 включно у зв`язку з порушенням строків її виплати за період з вересня 1999 року по вересень    2016 року; стягнуто з Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини заробітної плати за період з 23.09.1999 по 06.10.2000 включно у зв`язку з порушенням строків її виплати за період з вересня 1999 року по вересень 2016 року, а саме за: вересень 1999 року у сумі 593 грн. 02 коп., жовтень 1999 року у сумі 2049 грн. 76 коп., листопад 1999 року у сумі 1982 грн. 81 коп., грудень 1999 року у сумі 3719 грн. 02 коп., січень 2000 року у сумі 2914 грн. 38 коп., лютий 2000 року у сумі 3099 грн. 88 коп., березень 2000 року у сумі 3171 грн. 99 коп., квітень 2000 року у сумі 2826 грн. 42 коп., травень 2000 року у сумі 2757 грн. 23 коп., червень 2000 року у сумі 2771 грн. 53 коп., липень 2000 року у сумі 2774 грн. 39 коп., серпень 2000 року у сумі 2906 грн. 51 коп., вересень 2000 року у сумі 2689 грн. 73 коп., жовтень 2000 року у сумі 629 грн. 65 коп., а всього 34886 грн. 32 коп.; в іншій частині позовних вимог  відмовлено.
В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення з підстав неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Апелянт вважає, що позивач не має права на стягнення компенсації за невчасно виплачені виплати разового характеру (середній заробіток за час затримки  виплати), оскільки  суми, нараховані за час затримки розрахунку при звільненні, не належать до фонду оплати праці, не належать до структури заробітної плати, мають разовий характер. При цьому посилається на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 18.03.2020 р.  у справі № 711/4010/13-ц.
Вказує, що права звільненого працівника у разі порушення строків виплати заробітної плати захищаються в іншій спосіб ніж компенсація втрати частини заробітної плати відповідно до індексу зростання цін – шляхом виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Зазначає про неврахування судом першої інстанції пропуску позивачем строку звернення до суду, а приписи частини другої статті 233 КЗпП  до цих правовідносин не застосовується.
При формулюванні висновку про визнання протиправною бездіяльності позивача  судом першої інстанції не враховано норми законодавства, що регулюють  виконання судового рішення та фактичні обставини щодо відсутності ініціативи позивача. Так, тільки 27.06.2016 р. позивачем надано заяву та виконавчий лист, виданий  Печерським районним судом м. Києва 05.10.2010 р., про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 6  585,24 грн., а 27.10.2016 р.  відповідачем  направлено лист щодо безспірного списання коштів та 28.10.2016 р.  здійснено безспірне списання на користь позивача.
Звертає увагу, що рішенням Печерського районного суду м. Києва заборгованість стягнута з Міністерства юстиції України.
Вважає, що судом першої інстанції не враховано, що предметом розгляду в порядку позовного провадження не може бути питання виконання рішення в іншій справі.
Судом першої інстанції не враховано, що позивач вже звертався до суду з вимогами про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати за період з 23.09.1999 р. по 06.10.2000 р. у зв`язку з порушенням  строків її виплати.
Також вважає необґрунтованим  задоволення вимог до відповідача, адже в ЄДР  Головне управління юстиції є припиненим,  відсутні відомості про правонаступника.
У відзиві на апеляційну скаргу  позивач просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, відмовивши у задоволенні апеляційної скарги.
В  судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.
Позивач та його представник в судовому засіданні просили в задоволенні апеляційної скарги відмовити. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши  законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить висновку, що апеляційна скарга має бути задоволена з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 17.11.2003 у справі №2-290-1-2002 р. задоволено частково позов ОСОБА_1 до Запорізького обласного управління юстиції, стягнуто з Запорізького обласного управління юстиції на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 6585,24 грн.  шляхом списання коштів з рахункового рахунку Головного управління Державного казначейства України р/р35257018003271, МФО 300001, код 20055032, ОПЕРУ управління НБУ в місті Києві; в іншій частині позову до Міністерства юстиції України, Запорізького обласного управління юстиції, Державного казначейства України  відмовлено.
                              В цьому рішенні Печерського районного суду м. Києва від 17.11.2003 у справі №2-290-1-2002 р., зокрема, зазначено, що позов в частині стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням відповідачем термінів її виплати  не підлягає задоволенню, оскільки, виходячи зі смислу  ст. 34 Закону України «Про оплату праці»  компенсація визначається з розміру суми нарахованої, тобто фактично заробленої, працівником в конкретний період часу. 
                              Вказана сума 6585,24 грн.  виплачена позивачу 01.11.2016 р.    
                              На день вирішення судом спору по суті (01.03.2021 р.) відповідач заперечував проти виплати позивачу компенсації втрати частини заробітної плати.
          Встановивши,  що судовими рішеннями у справах №2-290-1-2002р. та №808/307/17 на надавалась оцінки розрахунку компенсації втрати частини заробітної плати, а приписами  ст. 34 Закону України «Про оплату праці»  імперативно не встановлено, що заробітна плата повинна бути обов`язково «нарахованою, тобто фактично заробленою», в цій  адміністративній справі позивачем наведені нові доводи в обґрунтування позовної заяви, яким не надана оцінка у межах справ №2-290-1-2002р. та №808/307/17, погодивши розрахунок компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати, обрахований по вересень 2016 року включно, та визначеною позивачем сумою компенсації втрати частини заробітної плати в розмірі 34886,32 грн., суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги мають бути задоволені. 
          Суд визнає приведений висновок необґрунтованим, з огляду на наступне.
          Судом встановлено, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 17.11.2003 р. в справі №2-290-1-2002 на користь ОСОБА_1  стягнуто з Запорізького обласного управління юстиції на користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 6 585,24 грн.
Сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 6 585,24 грн., яка стягнута судовим рішенням від 17.11.2003 р., виплачена позивачу 01.11.2016 р.
Позивач не звертався до відповідача з питання нарахування та виплати компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати.
Спірним в цій справі є питання права позивача на отримання компенсації втрати частини доходу у вигляді середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з порушенням строку виплати.
Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.
Стаття 43 Конституції України  гарантує, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно зі статтею  21 Кодексу законів про працю України  (далі -  КЗпП України) трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Відповідно до  статті 94 КЗпП України  заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим  Кодексом, Законом України «Про оплату праці»  та іншими нормативно-правовими актами.
У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі №  1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» й «оплата праці», які використані у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків (абзац третій пункту 2.1 мотивувальної частини). Крім того, Конституційний Суд України у тому ж рішенні дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій  статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат (абзац восьмий пункту 2.1 мотивувальної частини).
Згідно зі  статтею 34 Закону України «Про оплату праці»  від 24.03.1995 р. № 108/95-ВР (далі – Закон № 108/95-ВР) компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.
Як роз`яснив  Пленум Верховного Суду України в пункті 22  постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», у справах, пов`язаних із вирішенням спорів про індексацію заробітної плати або компенсацію працівникам втрати її частини у зв`язку із затримкою її виплати, суди мають враховувати, що: 1) індексація заробітної плати провадиться в період між переглядами Верховною Радою України розміру мінімальної заробітної плати і здійснюється відповідно до  Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»  і тих положень Порядку проведення індексації грошових доходів громадян, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 07 травня 1998 року № 663  (з внесеними змінами та доповненнями), котрі йому відповідають, підприємством, установою чи організацією, які виплачують заробітну плату, при її нарахуванні починаючи з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін, який перевищив 105 відсотків (величину порога індексації). За наявності зазначених умов у тому ж порядку індексації підлягає присуджена за рішенням суду сума заробітної плати, якщо ці умови настали у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення; 2) компенсація втрати частини заробітної плати провадиться згідно зі  статтею 34 Закону України «Про оплату праці»  і Положенням № 1427 підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати (проіндексованої за наявності необхідних для цього умов) на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифи на послуги зріс більше ніж на один відсоток.
За приписами статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року №2050-III (далі – Закон № 2050-ІІІ) компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
Аналогічні положення щодо здійснення індексації грошових доходів, які не мають разового характеру, також містяться у  статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».
Відповідно до статей 3, 7 Закону № 2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку.
Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 затверджено   Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі – Порядок № 1078), за змістом пункту 2 якого індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема: оплата праці найманих працівників підприємств, установ, організацій у грошовому виразі, яка включає оплату праці за виконану роботу згідно з тарифними ставками (окладами) і відрядними розцінками, доплати, надбавки, премії, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством, а також інші компенсаційні виплати, що мають постійний характер.
Відтак,  обов`язок нарахування індексації грошових доходів населення та компенсації громадянам втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків їх виплати покладено на роботодавця під час нарахування заробітної плати, яка є щомісячним платежем, при наявності зазначених умов, а не разової виплати, якою є сума стягнутої на користь особи судовим рішенням середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.
До того ж сума середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу згідно з  Інструкцією зі статистики заробітної плати, затвердженої  наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5, не включається до фонду оплати праці.
За своєю правовою природою сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнута за рішенням суду, є компенсаційною виплатою, має бути виплачена одночасно, тобто є виплатою, що має разовий характер та  відноситься до інших виплат у структурі фонду заробітної плати.
У зв`язку з тим, що виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу  не є витратами на оплату праці, має разовий характер, то індексація грошових доходів населення та компенсації громадянам втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків такої виплати на таку суму середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу  не нараховується.
Отже, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на користь ОСОБА_1 компенсації втрати частини заробітної плати  у зв`язку з порушенням строків її виплати.
Заява позивача про відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, не підлягає задоволенню з тих підстав, що судом скасоване рішення суду першої інстанції та відмовлено у задоволенні позову.  
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції  неправильно застосовано норми матеріального права,  що є підставою  для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення.
Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9,   242, 243,   308,   315,   317, 321,   322, 325  Кодексу адміністративного судочинства України, суд   
ПОСТАНОВИВ:
          Апеляційну скаргу Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 01.03.2021 р. в справі № 280/5397/19 задовольнити.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 01.03.2021 р. в справі № 280/5397/19 за позовом ОСОБА_1 до Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати скасувати.
Ухвалити в справі № 280/5397/19 нове рішення.
В задоволенні позову ОСОБА_1 до Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати відмовити.
Постанова  набирає законної сили з дати її прийняття 19.07.2021 р. та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня  складення повного судового рішення.
          Повне судове рішення складено 20.07.2021 р.
   
             Суддя-доповідач                                                                      В.А. Шальєва 

                               суддя                                                                      С.В. Білак 

                               суддя                                                                      С.Ю. Чумак