справа №761/5161/20
головуючий у суді І інстанції Мальцев Д.О.
провадження № 22-ц/824/5356/2021
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
         3 серпня 2021 року                                                                      м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Приходька К.П., Журби С.О.
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 грудня 2020 року у справі за позовом Фірми «Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:
 
У лютому 2020 року Фірма «Т.М.М.» - товариство з обмеженою відповідальністю  (далі - Фірма «Т.М.М.») звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 27 червня 2020 року є експлуатуючою організацією будинку АДРЕСА_1 , та надавав житлово-комунальні та інші послуги мешканцям даного будинку. Відповідач є власником квартири АДРЕСА_2 та користується всіма послугами, що надає Фірма «Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю, але не сплачує їх вартість. У зв`язку з чим, з листопада 2016 року по січень 2020 року у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість у розмірі - 85 922,51 грн, яку позивач просить стягнути з відповідача на свою користь. 
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 14 грудня 2020 року позовні вимоги Фірми «Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено.
Стягнено з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Т.М.М.» суму заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги; витрати з утримання будинку та прибудинкової території у розмірі 85 922,51 грн; судовий збір у розмірі 2 102 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовну заяву Фірми «Т.М.М.» залишити без розгляду, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що у порушення ч. 1 ст. 8, ч. 1,2 ст. 190 ЦПК України відповідач не отримував жодного процесуального документа, прийнятого судом у справі. Відповідач був позбавлений права надати свої заперечення шляхом подання відзиву на позовну заяву, чим були порушені засади цивільного судочинства щодо змагальності сторін, закріплені ч. 1 ст. 12 ЦПК України.
Просить суд прийняти та дослідити під час апеляційного перегляду докази оплати відповідачем житлово-комунальних послуг, оскільки допущені судом першої інстанції порушення вимог процесуального законодавства щодо неналежного повідомлення відповідача про порушення та розгляд справи створили об`єктивну перешкоду для відповідача надати своєчасно докази на підтвердження своїх заперечень.
Вказує, що розрахунок суми заборгованості не відповідає умовам договору про участь в витратах на утримання житлового будинку та прибудинкової території № 45ж/Вл49А-05.
Зазначає, що позивач не надав дані, які б свідчили про несплату відповідачем житлово-комунальних послуг.
Звертає увагу суду, що несплату коштів в сумі 30 000 грн відповідач пояснює фактами залиття квартири, яка належить відповідачу, внаслідок конструктивних недоліків систем водовідведення та ливне стоку будинку, в якому знаходиться квартира відповідача. Внаслідок залиття квартири відповідачу були спричинені збитки, одним з доказів спричинених збитків є Акт виконаних робіт №1 від 15 вересня 2017 року товариства з обмеженою відповідальністю «Ріелтерство та будівництво».
Заявляє про застосування строків позовної давності за зобов`язаннями зі сплати послуг відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України у період: з 1 жовтня 2016 року по 31 жовтня 2016 року в розмірі 3 894,45 грн; з 1 листопада 2016 року по 30 листопада 2016 року у розмірі 5 005,81 грн; з 1 грудня 2016 року по 31 грудня 2016 року у розмірі 8 900,26 грн.
Представник Фірми «Т.М.М.» Мельниченко А.В. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги є необґрунтованими. Вказує, що аналізуючи надані відповідачем квитанції по оплатам послуг можна дійти висновку, що сплачені суми не відносяться до предмету спору справи №761/5161/20 та періоду виникнення заборгованості за житлово-комунальні послуги з 1 листопада 2016 року по 21 січня 2020 року. 
Вказує, що зазначений апелянтом Акт виконаних робіт №1 від 15 вересня 2017 року не є доказом спричинення збитків відповідачу та факту вини позивача.
Зазначає, що невідомо звідки апелянт зазначив суму у розмірі 8 900,26 грн, адже якщо проаналізувати рахунок № 49аВл_кв. 037/12.2016 від 5 січня 2017 року та Акт звірки взаємних розрахунків, то вбачається, що сума за відповідний період становить 5 684,75 грн, а не 8 900, 26 грн, як зазначає відповідач.
Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
У порядку ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
           Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Тому розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 16 вересня 2005 року між сторонами укладено договір про участь в витратах на утримання житлового будинку та прибудинкової території № 45ж/Вл49А-05 (а.с.12-13 т.1).
З розрахунку суми заборгованості за період з 1 листопада 2016 року по 21 січня 2020 року відповідачу нараховано 85 922,51 грн заборгованості (а.с. 10 т.1).
Щомісячні рахунки на оплату експлуатаційних та комунальних послуг щодо квартири АДРЕСА_2 за період з 1 листопада 2016 року по 21 січня 2020 року наявні в матеріалах справи (а.с. 17-55 т.1).
Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.      
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України).
Відповідно до положень ч.4 ст.319 ЦК України власність зобов`язує.
Згідно зі ст.322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Тобто, положення ст.322 ЦК України встановлюють презумпцію обов`язку власника нести усі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, у тому числі з оплати комунальних та інших наданих йому послуг, поза залежністю від того, чи користується він ними безпосередньо чи ні. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому, як абсолютному володарю, правочинів володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов`язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб.
Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у ст.32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.
Згідно з ч.1 ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).
Положеннями ст.ст.20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено права та обов`язки споживача й виконавця житлово-комунальних послуг, зокрема, правом споживача є одержання вчасно та відповідної якості житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору, а обов`язком - оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом. Обов`язком виконавця є надання послуг вчасно та відповідної якості.
Із зазначених положень закону випливає, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.
У постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 зроблено висновок, що хоча у ч.1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Вказаний правовий висновок є незмінним.
Отже, під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.
Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 02 грудня 2020 року у справі №761/48615/18-ц (провадження №61-14819св20).
Установивши, що позивач Фірма «Т.М.М.» фактично надавав послуги з утримання будинку та прибудинкової території (експлуатаційні послуги), з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, водовідведення та з утримання служби консьєржів на підставі укладеного між сторонами договору про надання житлово-комунальних послуг, які відповідач отримував і користувався ними, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач, як власник квартири у вказаному вище будинку, зобов`язаний їх оплачувати.
Доводи апеляційної скарги про те, що в матеріалах справи відсутні докази отримання відповідачем копії ухвали про відкриття провадження у справі та копії позовної заяви з копіями доданих до неї документів, а також належного повідомлення відповідача про дату і час розгляду справи колегія суддів не приймає до уваги, оскільки указані доводи не можуть бути самостійною підставою для скасування рішення суду першої інстанції. Також, як убачається із матеріалів справи розгляд справи відбувався у порядку спрощеного провадження, без повідомлення учасників справи.
 Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо необхідності врахування доказів оплати відповідачем житлово-комунальних послуг (квитанція № 266810019 від 18 березня 2020 року; квитанція № 0.0.1720258102.1 від 28 травня 2020 року; квитанція № 0.0.1801298513.1 від 14 серпня 2020 року; квитанція № 0.0.1803496564.1 від 17 серпня 2020 року; квитанція № 0.0.1922555426.1 від 27 листопада 2020 року) колегія суддів не приймає їх до уваги, оскільки відповідачем не доведено, що відповідно до наданих ним квитанцій по оплаті комунальних послуг були сплачені боргові зобов`язання за період, що є предметом розгляду спору. Позивач у відзиві на апеляційну скаргу звертає увагу, що вказані суми були сплачені саме на погашення вже наявної заборгованості. Ураховуючи наведене підстав для зміни розміру встановленої судом першої інстанції заборгованості немає.
Не можна також визнати обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо необхідності зменшення суми заборгованості на 30 000 грн, на яку було завдано відповідачеві збитків товариством, внаслідок залиття його квартири відповідно до Акта виконаних робіт № 1 від 15 вересня 2017 року, оскільки указані обставини позивачем не визнаються, відповідні зустрічні позовні вимоги не заявлялись та відповідні обставини не були предметом встановлення у цій справі. Також відповідач не позбавлений права звернутись до суду з окремим позовом до товариства про стягнення завданих йому збитків.
Відповідно до змісту ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду в частині доведеності обов`язку відповідача сплачувати позивачу вартість наданих послуг відповідає обставинам справи та вимогам Закону.
Разом з тим, колегія суддів вважає, що наявні підстави для часткового скасування оскаржуваного рішення, а саме в частині стягнення з  ОСОБА_1 на користь Фірми «Т.М.М.» заборгованості за житлово-комунальні послуги за період 1 жовтня 2016 року по 31 жовтня 2016 року в розмірі 3 894,45 грн; з 1 листопада 2016 року по 30 листопада 2016 року у розмірі 5 005,81 грн; з 1 грудня 2016 року по 31 грудня 2016 року у розмірі 5 684,75 грн, виходячи з такого.
Колегія суддів вважає, що  заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що розглядаючи справу за відсутності відповідача, суд позбавив його можливості подати заяву про застосування позовної давності.
Як убачається з матеріалів справи та на це посилається відповідач у своїй апеляційній скарзі, у суді першої інстанції відповідачем не було заявлено про пропуск строку позовної давності, оскільки він не отримував відомості про розгляд справи.
У матеріалах справи відсутні відомості про вручення поштового відправлення (копії ухвали про відкриття провадження у справі та копії позовної заяви).
14 грудня 2020 року суд першої інстанції розглянув справу у порядку спрощеного провадження за відсутності сторін та ухвалив рішення, не перевіривши дотримання прав відповідача бути обізнаним про те, що до нього позивачем висуваються позовні вимоги.
З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що відповідач має право подати заяву про застосування строку позовної давності на стадії апеляційного розгляду.                                  
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.
Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа (кредитор) довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). Тобто позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.
За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд (частина п`ята статті 261 ЦК України).
Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
З позовом до суду Фірма "Т.М.М."- Товариство з обмеженою відповідальністю звернулась 14 лютого 2020 року, відповідно заборгованість необхідно стягнути за три роки, які передували зверненню до суду.
Так, надані позивачем послуги в період з 1 жовтня 2016 року по 31 жовтня 2016 року, відповідно до п. 3.1. договору про участь у витратах рахунок № 49аВл кв. 037/11.2016 від 9 листопада 2016 року на суму 3 894,45 грн, відповідач був зобов`язаний сплатити до 10 грудня 2016 року, отже відповідно до ст. 257 ЦК України позовна давність за цим зобов`язанням спливла 11 грудня 2019 року; стягнення заборгованості за послуги, надані позивачем в період з 1 листопада 2016 року по 30 листопада 2016 року, відповідно до п. 3.1. договору про участь у витратах рахунок № 49аВл кв. 037/11.2016 від 8 грудня 2016 року на суму 5 005,81 грн, відповідач був зобов`язаний сплатити до 10 січня 2017 року, отже відповідно до ст. 257 ЦК України позовна давність за цим зобов`язанням спливла 11 січня 2020 року; надані позивачем послуги в період з 1 грудня 2016 року по 31 грудня 2016 року, відповідно до п. 3.1. договору про участь у витратах рахунок № 49аВл кв. 037/11.2016 від 5 січня 2017 року на суму 5 684,75 грн, відповідач був зобов`язаний сплатити до 10 лютого 2017 року, отже відповідно до ст. 257 ЦК України позовна давність за цим зобов`язанням спливла 11 лютого 2020 року.
Таким чином, стягненню з відповідача підлягає заборгованість за оплату житлово-комунальних послуг у розмірі 71 337,50 грн (85 922,51-14 585,01).
Колегія суддів звертає увагу на те, що підписання в межах позовної давності відповідачем і позивачем акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір, належить до дій, які свідчать про визнання особою свого боргу, і, як наслідок, про переривання строку позовної давності. 
Разом з тим, як убачається із матеріалів справи акт звірки взаєморозрахунків за договором № 49аВл_кв.037 не був підписаний ОСОБА_1 , тому обставини, які могли б бути підставою для переривання строку позовної давності, не встановлені.
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу не повідомив суд про наявність підстав для незастосування наслідків пропуску строку позовної давності.
Ураховуючи наведене позовні вимоги в частині стягнення заборгованості у сумі 14 585,01 грн, щодо яких позивачем було пропущено строк позовної давності, не підлягають задоволенню.
В решті доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
З огляду на вимоги ст. 376 ЦПК України, та порушення судом норм процесуального права, щодо розгляду справи в порядку письмового провадження за відсутності даних у суду про обізнаність відповідача про розгляд справи в суді, порушення прав останнього та ухвалення внаслідок цього рішення, про стягнення боргу без врахування пропуску позивачем строку позовної давності, щодо частини заявлених вимог, рішення районного суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У суді першої інстанції, було заявлено позов на загальну суму 85 922,51 грн, із яких задоволенню підлягають 71 337,50 грн, що складає 83,02 % від суми позовних вимог.
Звертаючись до суду із позовом  позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2 102 грн.
Згідно вимог ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням наведеного, судові витрати, які були понесені позивачем у виді сплати судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції, підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме 1 745,08 грн судового збору.
Звертаючись до суду з апеляційною скаргою відповідач ОСОБА_1 оскаржував судове рішення повністю на суму 85 922,51 грн. Оскільки за результатом розгляду його апеляційної скарги було зменшено розмір задоволених вимог та стягнено з нього - 71 337,50 грн, що є на 14 585,01 грн менше від суми, з якою він незгодний, тому його апеляційну скаргу було задоволено на 16,97%.
Таким чином за рахунок позивача підлягає відшкодуванню відповідачеві судовий збір за подання апеляційної скарги пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги (16,97%). При поданні апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір у розмірі 3 153 грн, з яких 16,97% становить 535,06 грн.
Відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Таким чином за рахунок відповідача підлягає відшкодуванню позивачеві судовий збір у розмірі 1 210,02 грн (1 745,08 грн - 535,06 грн).
В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
 
Керуючись ст. ст 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,-
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 грудня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Позов Фірми «Т.М.М.» - товариства з обмеженою відповідальністю до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Фірма «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю (код ЄДРПОУ 14073675) заборгованість у розмірі 71 337 (сімдесят одну тисячу триста тридцять сім) грн 50 коп та судовий збір в розмірі 1 210 (тисячу двісті десять) грн 02 коп.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий                                                                     Т.О. Писана
 
Судді                                                                                  К.П. Приходько
 
                                                                                            С.О. Журба