ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

09 вересня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 160/2044/21	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді  Семененка Я.В. (доповідач),
суддів:  Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,     
          за участю секретаря судового засідання Волкової К.В.  
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу Дніпропетровської обласної прокуратури
          на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 липня 2021 року (суддя Сліпець Н.Є.) у справі №160/2044/21 за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -
                                                 в с т а н о в и В :
       
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Дніпропетровської обласної прокуратури (код ЄДРПОУ 02909938) щодо не нарахування та не виплати вихідної допомоги при звільненні на підставі наказу керівника Дніпропетровської обласної прокуратури №1081к від 24 грудня 2020 року; 
- зобов`язати Дніпропетровську обласну прокуратуру (код ЄДРПОУ 02909938) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) вихідну допомогу при звільненні в розмірі двох середньомісячних заробітних плат;
- стягнути з Дніпропетровської обласної прокуратури (код ЄДРПОУ 02909938) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 31 січня 2020 року по день фактичного розрахунку. 
В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що при його звільнені відповідачем не було виплачено вихідну допомогу при звільненні. Позивач вважав, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність відносно нього, а тому наявні підстави для зобов`язання відповідача виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 липня 2021 року адміністративний позов задоволено частково, а саме:
визнано протиправною бездіяльність Дніпропетровської обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні на підставі Наказу керівника Дніпропетровської обласної прокуратури №1081к від 24 грудня 2020 року;
зобов`язано Дніпропетровську обласну прокуратуру нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні в розмірі двох середньомісячних заробітних плат, що складає 40516,56 грн. (сорок тисяч п`ятсот  шістнадцять гривень п`ятдесят шість копійок ) (сума вказана без утримання податків і зборів);
стягнуто з Дніпропетровської обласної прокуратури на користь 
ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 12000 грн. (дванадцять тисяч гривень) (сума вказана без утримання податків і зборів).
За наслідками розгляду справи судом зроблено такі висновки.
Так, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність у позивача права на виплату допомоги при звільненні.
Такі висновки суд обґрунтував тим, що у разі звільнення прокурора у зв`язку з ліквідаціє, реорганізацією, скороченням чисельності або штату установи, він має право на виплату вихідної допомоги і таке право передбачено ст..44 КЗпП України.
Оскільки у спірному випадку позивача звільнено з прокуратури на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру», відповідно до якого прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, суд першої інстанції вказав на те, що у такому випадку позивачу має бути виплачена вихідна допомога.
Визначаючи розмір вихідної допомоги, суд першої інстанції виходив з положень Закону України «Про державну службу», яким передбачено, що така допомога виплачується у розмірі двох середньомісячних заробітних плат. Обгрунтовуючи можливість застосування у спірних відносинах Закону України «Про державну службу», суд першої інстанції послався на положення ч.2 ст.85 Закону України «Про прокуратуру» якою передбачено те, що питання матеріально-побутового забезпечення та соціального захисту працівників органів прокуратури, не врегульовані цим Законом, визначаються Законом України «Про державну службу» та іншими законодавчими актами.
Встановивши те, що на день звільнення позивача з органів прокуратури з ним не було проведено остаточного розрахунку (не виплачена вихідна допомога), суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки при розрахунку.
Не погодившись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову. Апеляційна скарга обґрунтована незгодою з висновками суду першої інстанції щодо наявності у позивача права на вихідну допомогу при звільненні. З цього приводу скаржник вказує на те, що позивача звільнено з посади у зв`язку з неуспішним проходженням атестації, а підстави звільнення - п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» зазначена в наказі про звільнення оскільки саме таку правову підставу звільнення, у разі неуспішного проходження атестації, визначено Законом України №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури». Таким чином, як зазначає відповідач, оскільки підставою звільнення позивача стало неуспішне проходження ним атестації, а Закон України «Про прокуратуру» не передбачає виплати вихідної допомоги при звільненні з таких підстав, то суд першої інстанції дійшов невірного висновку про наявність у позивача права на вихідну допомогу при звільненні. Не погоджується відповідач і з висновками суду першої інстанції щодо можливості застосування у спірних відносинах положень Закону України «Про державну службу» з цього приводу скаржник вказує на те, що спеціальним законом, який регламентує взаємовідносини позивача з відповідачем є Закон України «Про прокуратуру», а Закон України «Про державну службу» не має будь-якого стосунку до особливостей звільнення прокурорів з посад. При цьому, як зазначає відповідач, посилання суду першої інстанції на положення ч.2 ст.85 Закону України «Про прокуратуру» є безпідставним, оскільки вказаною нормою права регулюються питання матеріально-побутового забезпечення і соціального захисту не прокурорів, а інших працівників прокуратури. Також скаржник висловлює свою незгоду з висновком суду першої інстанції щодо обов`язку відповідача виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку. З цього приводу відповідач вказує на те, що виплата працівнику середнього заробітку може мати місце лише за наявності вини працедавця, а оскільки у спірному випадку позивачу вихідну допомогу не було виплачено з вини відповідача, та її невиплата пов`язана з відсутністю для цього правових підстав, то відсутні підстави і для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку.
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, правову оцінку досліджених судом доказів по справі, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.
Встановлені судом першої інстанції обставини справи, які не заперечуються сторонами, свідчать про те, що позивач працював в органах прокуратури, остання посада - прокурор Софіївського відділу Жовтоводської місцевої прокуратури Дніпропетровської області.
Наказом Дніпропетровської обласної прокуратури від 24.12.2020 року №1081к ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Софіївського відділу Жовтоводської місцевої прокуратури Дніпропетровської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України “Про прокуратуру” з 30.12.2020 року; провести остаточний розрахунок та виплатити позивачу усі належні виплати при звільнення; підстава: рішення кадрової комісії №2 (а.с.15). 
При звільненні позивача та проведення остаточного розрахунку, позивачу не була виплачена вихідна допомога, на яку, за позицією останнього, він має право, що і стало підставою для звернення до суду із позовом. 
За наслідками перегляду справи суд апеляційної інстанції часткового погоджується з висновками суду першої інстанції, що зроблені під час розгляду цієї справи, виходячи з такого.
Щодо права позивача на вихідну допомогу при звільненні.
Статтею 51 Закону № 1697-VII «Про прокуратуру» передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.
Так, відповідно до пункту 9 частини першої даної статті прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Законом України від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури” статтю 51 Закону № 1697-VII доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.
В той же час, Законом № 1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
У свою чергу, нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, є   стаття 44 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).
Суд першої інстанції, з посиланням на рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 у справі №8-рп/2002, відповідну правову позицію Верховного Суду, обґрунтовано зазначив те, що загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. 
Оскільки спеціальним законом не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні, суд першої інстанції обґрунтовано застосував до спірних правовідносинах положення КЗпП України.
Статтею 40 КЗпП України встановлено що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої даної статті).
Відповідно до частини четвертої статті 40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частини першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.
Згідно зі статтею 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури” було внесено зміни також і до КЗпП України, а саме: статтю 32 доповнено частиною п`ятою такого змісту: “Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус”; статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: “Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус”; частину дев`яту статті 252 після слів “дисциплінарної відповідальності та звільнення” доповнено словами і цифрами “а також положення частин другої і третьої статті 49-4 цього Кодексу”.
Суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що внесені Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури” зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.
З цих підстав, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що частиною п`ятою статті 51 Закону № 1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.
Таким чином, судом першої інстанції зроблено правильний висновок про наявність у позивача права на вихідну допомогу при звільненні.
Вказаний висновок суду першої інстанції узгоджується з правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом у справі №560/3971/19 (постанова від 23.12.2020).
Щодо визначеного судом першої інстанції розміру вихідної допомоги, що належить позивачу при звільненні.
Як зазначено вище, визначаючи розмір вихідної допомоги, суд першої інстанції виходив з положень Закону України «Про державну службу», яким передбачено, що така допомога виплачується у розмірі двох середньомісячних заробітних плат. Обгрунтовуючи можливість застосування у спірних відносинах Закону України «Про державну службу», суд першої інстанції послався на положення ч.2 ст.85 Закону України «Про прокуратуру» якою передбачено те, що питання матеріально-побутового забезпечення та соціального захисту працівників органів прокуратури, не врегульовані цим Законом, визначаються Законом України «Про державну службу» та іншими законодавчими актами.
Суд апеляційної інстанції з таким правозастосуванням судом першої інстанції погодитися не може, оскільки пунктом 13 частини 3 статі 3 Закону України «Про державну службу» прямо передбачено те, що дія цього Закону не поширюється на прокурорів.
Отже, рішення суду першої інстанції, в частині визначеного розміру вихідної допомоги, підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови, в цій частині заявлених вимог.
Оскільки статтею 44 КЗпП України передбачено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку, тобто не визначено конкретного розміру, а отже це питання віднесено до повноважень роботодавця, то належним способом захисту права, в цій частині заявлених вимог, суд апеляційної інстанції вважає зобов`язання відповідача виплатити позивачу вихідну допомогу при звільненні з органів прокуратури.
Щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що оскільки спеціальним законом – Законом України «Про прокуратуру» не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні прокурорів, то в даному випадку застосуванню підлягають положення трудового законодавства, якими такі питання врегульовані.
Так, відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під “належними звільненому працівникові сумами” необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Отже, вихідна допомога при звільненні, на яку мав право позивач, повинна бути виплачена у день звільнення позивача із органів прокуратуру, а факт її несвоєчасної виплати є підставою для застосування наслідків, які передбачені ст..117 КЗпП України.
З цих підстав фактично виходив і суд першої інстанції, який зобов`язав відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток на підставі положень статті 117 КЗпП України.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку.  І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. 
Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору. 
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпПУкраїни). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення. 
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. 
Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.
Встановлені обставини справи, з яких виходив суд першої інстанції, свідчать про те, що середньоденна заробітна плата позивача становить 964,68грн. (довідка відповідача №21).
Період затримки розрахунку, на час розгляду справи судом першої інстанції, становив 125 днів (період з 31.12.2020 по 01.07.2021).
Таким чином, розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку становить 120585,0грн. (964,68грн. х 125 днів).
В той же час, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, враховуючи те, що правове регулювання відшкодування працівнику середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок, суд першої інстанції обгрунтовано визначив розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку у сумі 12  000грн.
Такий підхід суду першої інстанції, при визначенні розміру середнього заробітку, ураховує наявність спору між позивачем та відповідачем з приводу права на вихідну допомогу; становлення такого права у судовому порядку; період затримки (прострочення) розрахунку, який також пов`язаний саме із вирішенням спірних відносин у судовому порядку. З цих підстав суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що пропорційним та справедливим розміром компенсації позивачу, є 12000,0грн.
Отже, дослідивши обставини справи, аргументи відповідача, з яким він пов`язував незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції, в частині визначеного розміру вихідної допомоги при звільненні.
На підставі викладеного, керуючись п.2 ч.1 ст.315, ст.ст. 317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

  Апеляційну скаргу Дніпропетровської обласної прокуратури – задовольнити частково.
 Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 липня 2021 року у справі №160/2044/21, в частині задоволених вимог щодо зобов`язання Дніпропетровську обласну прокуратуру нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні в розмірі двох середньомісячних заробітних плат, що складає 40516,56 грн. – скасувати та в цій частині заявлених позовних вимог прийняти нову постанову.
 Зобов`язати Дніпропетровську обласну прокуратуру нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні з органів прокуратури.
  В іншій частині рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 липня 2021 року у справі №160/2044/21 – залишити без змін.
 Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки, визначені ст.ст.328, 329 КАС України

Вступну та резолютивну частину проголошено 09.09.2021
Повне судове рішення складено 10.09.2021
   
Головуючий - суддя                                                                      Я.В. Семененко 

                               суддя                                                                      Н.А. Бишевська 

                               суддя                                                                      І.Ю. Добродняк