ОКРЕМА ДУМКА
судді Кравчука В.М.

12 серпня 2021 року 

м. Київ
справа №9901/267/21
адміністративне провадження №П/9901/267/21

Верховний Суд задовольнив клопотання представника Верховної Ради України та ухвалою від 12.08.2021 залишив без розгляду позовну заяву ОСОБА_1 про визнання протиправною постанови Верховної Ради України від 12 листопада 2019 року №  270-ІХ у частині та зобов`язання вчинити дію.

У правильності рішення не впевнений.
Відповідно до ч. 5 ст. 122 КАСУ України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк. Цей строк обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
В судовому засіданні позивач пояснив, що, беручи участь у конкурсі, він не знав, що йдеться про призначення переможця на строк до 07.07.2021. Навпаки, був переконаний, що переможця буде призначено на 7 років, відповідно до ст. 10 Закону України «Про Національний банк України». 
Представник відповідача цієї обставини не заперечив. В матеріалах справи є стенограма засідань Комітету та Верховної Ради України. Немає записів, які б свідчили про те, що за участю або у присутності позивача обговорювалося питання строку призначення члена ради НБУ. 
Позивач дізнався про порушення свого права - права бути призначеним на посаду члена Ради НБУ на 7 років - у день прийняття постанови ВРУ від 12.11.2019. Вже наступного дня він висловив зауваження, що цей строк (до 07.07.2021) визначено помилково і пропонував внести зміни до постанови. Отже, він дізнався про акт, усвідомив незаконність і сприйняв його як такий, що порушує його права.
Отже, звераючись до суду у липнні 2021 року, позивач пропустив строк звернення до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Поновлюючи цей строк на стадії відкриття провадження, суддя-доповідач (Кравчук В.М.) дійшов висновку, що ОСОБА_1 у заяві про поновлення строку на звернення до суду навів доречні аргументи стосовно того, що перебування його на посаді члена Ради Національного банку України обмежувало його у праві оскаржити Постанову Верховної Ради України про призначення на таку посаду у розрізі конфлікту між публічно-правовими обов`язками та його приватними інтересами. Наведені позивачем обставини, на думку судді-доповідача, є достатніми для визнання поважними підстав подачі позовної заяви після закінчення строку звернення до адміністративного суду.

Як суддя-доповідач, і далі притримуюся цього висновку, але вважаю за необхідне навести мотиви більш розлого.

Поважність пропуску строку звернення до суду слід оцінювати індивідуально у кожній справі, з урахуваннями конкретних обставин.
В одній зі своїх праць суддя Ян Берназюк зазначив, що згідно з практикою ЄСПЛ для забезпечення оптимального співвідношення права на доступ до правосуддя та принципу правової визначеності у процесі прийняття судом рішення про поновлення строку на звернення до суду мають враховуватися: 
1) особливі обставини кожної конкретної справи у системному зв`язку з причинами пропуску строку на звернення до суду; наявність причин непереборного та об`єктивного характеру пропуску строку на звернення до суду; 
2) характер права, для захисту якого надійшло звернення до суду, та його значення для сторін; 
3) період, який минув з моменту пропуску строку, правові наслідки його поновлення або не поновлення; 
4) наявність публічного (суспільного та, меншою мірою, державного) інтересу у справі; 
5) фундаментальність значення справи для судової та правозастосовної практики.
Одним із визначальних критеріїв для прийняття судом рішення про поновлення чи непоновлення строку є досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, з обов`язковим врахуванням того, що одним з основних елементів принципу верховенства права є принцип правової визначеності.
( ОСОБА_2 . Право на доступ до судового захисту в контексті дотримання строків звернення до суду, практика ЄСПЛ. // Судово-юридична газета, 22.08.2018).

Гадаю, що усі ці обставини мають місце у справі за позовом ОСОБА_1 .

Насамперед, йдеться про законність постанови Верховної Ради України, якою ОСОБА_1 призначено на посаду члена Ради Національного Банку України.
Відповідно до Конституції України основними завданнями Ради Національного банку є розроблення Основних засад грошово-кредитної політики та здійснення контролю за проведенням грошово-кредитної політики. Рада Національного банку здійснює нагляд за системою внутрішнього контролю Національного банку.
Статус Національного Банку України як установи, що забезпечує стабільність грошової одиниці України, проводить грошово-кредитну політику, вимагає упевненості в її незалежності, підтримки суспільної довіри та довіри міжнародних фінансових організацій. Будь-які дії, які підривають незалежність і довіру до Національного банку, шкодять Україні. Тим більше, якщо такі дії ініціюються членами Ради Національного банку України. 
Як зазначив Голова Ради НБУ ОСОБА_4 у зверненні від 12.07.2021, «забезпечення стабільності національної грошової одиниці через підтримку цінової та фінансової стабільності зовсім не може співіснувати із публічними скандалами, що супроводжуються політичними та (або) судовими процесами, в які втягуються члени Ради або Правління НБУ».
Отже ОСОБА_1 , в силу своєї посади, обираючи способи захисту своїх прав, повинен був дбати не лише про власний інтерес (перебувати на посаді 7 років, а не 1 рік і 8 місяців), але й про інтереси Банку.

Безперечно, ОСОБА_1 міг одразу, ще у листопаді 2019 році, звернутися до суду з позовом проти Верховної Ради України. Тоді б ситуація з «незаконним», на його думку, призначенням набула розголосу. Важко точно оцінити як би це впливало на авторитет і довіру до Національного  Банку України, однак з високою вірогідністю - негативно.
Усвідомлюючи це та високий публічний статус посади, ОСОБА_1 обрав шлях позасудового врегулювання. Він особисто, Національний банк України, а також Міжнародний валютний фонд, представники якого були долучені до розробки банківського законодавства, неодноразово протягом 2019 - 2021 років зверталися до Верховної Ради України щодо зміни строку призначення ОСОБА_3 на посаду. Спроби знайти порозуміння у цьому важливому, насамперед для Національного банку України, питанні тривали протягом усього часу роботи ОСОБА_3 на посаді члена Ради НБУ. 
Намагання ОСОБА_1 вирішити питання щодо усунення «незаконності» постанови в позасудовому порядку, у діалозі з Верховною Радою України, з залученням усіх зацікавлених осіб - Національного Банку України та Міжнародного валютного фонду - є правомірними і на перший погляд видавалися більш ефективними, аніж звернення з позовом до суду. Непублічний характер такої комунікації відповідав інтересам Національного банку, Верховної Ради та України загалом, оскільки не давав інформаційних приводів для критики цих органів. 

Питання строку повноважень членів Ради НБУ, які призначають на місце попередників, що недобули до кінця строку своїх повноважень, є важливим насамперед для Національного банку України,  а не для ОСОБА_1 . 
Як зазначив голова Ради НБУ ОСОБА_4 у згаданому вище листі, позов ОСОБА_1 виходить за рамки його приватного інтересу. Призначивши його на строк 1 рік і 8 місяців на посаду члена ради НБУ, ВРУ створила небезпечний прецедент, коли Рада НБУ може працювати часто в неповному складі. … Крім того, що підвищується ризик роботи в неповноважному складі, виникає питання і щодо якості конкурсантів, які виявлять бажання працювати в Раді НБУ протягом року-півтора. … Нелогічне трактування законодавства фактично ставить під загрозу незалежність від політичної влади членів Ради НБУ.  Знаючи про рекомендації МВФ, також про те, що термін 7 років є частиною фундаменту незалежності члена Ради НБУ, Верховна Рада не зробила жодного кроку, щоб виправити цю ситуацію. 

Однак видається, це питання має більш фундаментальний характер і виходить за межі інтересів Національного банку України, оскільки така ж сама правова проблема може виникнути з призначенням та обчисленням строку повноважень будь-яких осіб, що призначаються на місце попередників, що недобули строку своїх повноважень.
Отже, існує суспільний інтерес і об`єктивна необхідність вирішення фундаментальної правової проблеми, що має значення для належного впорядкування публічних правовідносин.

06 липня 2021 року, в останній день закінчення строку своїх повноважень, ОСОБА_1 , втративши сподівання на позасудове врегулювання, не зволікаючи звернувся до суду.

В публічних правовідносинах обмеження права на звернення до суду певним строком має на меті забезпечити правову визначеність та стабільність - все, що за межами строку, не перевіряється на предмет законності. Якщо протягом цього строку позивач не звернувся до суду, презюмується, що він з усім згоден і права його не порушуються. Це дозволяє усім учасникам відповідних правовідносин опиратися на рішення та дії, строк оскарження яких мину, як на безспірні та стабільні.
Отже, строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2019 у справі № 9901/82/19, від 05.02.2020 у справі № 9901/425/19, від 27.05.2020 у справі № 9901/546/19 та інших.

В контексті обставин цієї справи, затримка із зверненням до суду не може розглядатися як згода ОСОБА_1 з постановою Верховної Ради України від 12.11.2019. Ні, він від початку не згоджувався з нею. Про це було відомо усім учасникам правовідносин (НБУ, ВРУ) та МВФ. Ні в кого з них не було підстав вважати, що ці відносини є безспірними і ОСОБА_1 погодився з строком повноважень до 07.07.2021.

Звертаю увагу, що з дня ухвалення спірної постанови тривало позасудове врегулювання на високому рівні. Протягом цього часу ОСОБА_1 працював на посаді члена Ради НБУ і, з огляду на позицію НБУ та МВФ, які були учасниками цих переговорів, мав небезпідставні сподівання, що строк його повноважень буде приведено у відповідність до вимог ст. 10 Закону України "Про Національний банк України". 
Права ОСОБА_1 реально порушено лише з 08.07.2021, коли сплив визначений постановою строк його повноважень і він припинив бути членом Ради НБУ.

З огляду на це, погоджуюся з тим, що суспільний інтерес у підтримці довіри до Національного банку України, за який ОСОБА_1 дбав як член Ради цього банку, переважав його приватний інтерес. Надання такої переваги випливає з обов`язку добросовісного служіння справі.
Та замість схвалення, людина, яка поставила під загрозу свої приватні інтереси, уникала публічного конфлікту і добросовісно намагалася виправити «помилку» (на її думку), опиняється перед зачиненими дверима суду.

Вважаю, що з урахуванням усіх обставин цієї справи позбавлення ОСОБА_1 права на доступ до суду з мотивів неповажності причин пропуску строку звернення до суду щонайменше є непропорційним. 

Суддя                                                                                                     Кравчук В.М.