ОКРЕМА ДУМКА
Судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду
Крата В. І.
 
08 вересня 2021 року
м. Київ
 
справа № 757/40111/19-ц
провадження № 61-15131св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І., Антоненко Н. О., Дундар І. О., Русинчука М. М. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю., касаційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення. Рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 січня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 вересня 2020 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про витребування автомобіля з чужого незаконного володіння залишив без змін.
 
При цьому колегія суддів зазначила, що: 
колегія суддів враховує інтереси позивача як власника спірного транспортного засобу, який здійснює захист порушеного права власності, надаючи їм оцінку з точки зору балансу з правами та інтересами добросовісного набувача, та вважає, що права та інтереси власника ОСОБА_2 , який позбувся володіння автомобілем внаслідок протиправних дій, за обставин цієї справи, перевищують інтереси добросовісного набувача, який набуває право власності на майно, якщо згідно зі статтею 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Отже за обставин цієї справи, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про витребування спірного автомобіля з чужого незаконного володіння. Свої права ОСОБА_1 , як добросовісний набувач, може захистити у спосіб звернення до суду з позовом до продавця спірного автомобіля щодо відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України. Розрахунки між власником та добросовісним набувачем при витребуванні майна із чужого незаконного володіння проводяться у відповідності до порядку, визначеного статтею 390 ЦК України».

Не можу погодитися із цією постановою колегії суддів з таких мотивів.
 
1.   Суди встановили, що з 26 червня 2013 року ОСОБА_2 був власником транспортного засобу - автомобіля марки «MAZDA», модель 6, 2013 року випуску. ОСОБА_2 стверджував, що у період з 04 жовтня 2018 року до 07 жовтня 2018 року зазначений автомобіль був викрадений у місті Дніпро невстановленими особами. За фактом викрадення 09 жовтня 2018 року відкрито кримінальне провадження №12018040650002535.
 
1.1             27 листопада 2018 року між ТОВ «Бімер» і ОСОБА_3 укладено договір комісії № 013688 щодо продажу вказаного автомобіля.
 
1.2             27 листопада 2018 року між ТОВ «Бімер» та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу № 6329/18/013688.
 
1.3              30 листопада 2018 року в ТСЦ МВС 8046 між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу № 8046/2018/1212.299, предметом якого був спірний автомобіль.
 
1.4             Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи від 04 квітня 2019 року № 3/1.1/218, проведеної Дніпропетровським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України підписи у довіреності на ім`я ОСОБА_4 та у договорі комісії від 27 листопада 2018 року № 013688, виконані не ОСОБА_2 , а іншою особою.
 
2. Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.
 
3. Випадки, за яких добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятними та покладають на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. 
 
3.1. У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2019 року по справі № 2-4352/11 (провадження № 61-12731св18) та від 20 березня 2019 року № 521/8368/15-ц (провадження № 61-12731св18) за подібних обставин справи зроблено висновок, що «конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням».
 
3.2. Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року).
 
3.3. Європейський суд з прав людини вказує, що заявниця втратила право власності на квартиру після того, як в ході судового розгляду було встановлено, що ОСОБА_6, який продав квартиру заявниці, набув її на підставі підробленого заповіту. Існувало, як мінімум, два рівня гарантій в справі перед тим, як квартира перейшла до ОСОБА_6 як спадкоємця ОСОБА_5 , відповідно до внутрішньодержавного законодавства. По-перше, існував обов`язок нотаріуса переконатися, що перехід права власності на квартиру ОСОБА_6 стався відповідно до закону при розгляді і задоволенні заяви ОСОБА_6 про визнання його спадкоємцем ОСОБА_5 По-друге, міський комітет розглянув документи, представлені ОСОБА_6 для реєстрації його права власності на квартиру, з метою забезпечення дотримання відповідного законодавства та законності правочину, а також видав свідоцтво про право власності ОСОБА_6 Влада Російської Федерації не надали жодних пояснень щодо нездатності нотаріуса або міського комітету виявити шахрайство в діях ОСОБА_6 В своїх доводах влада Російської Федерації нічого не вказувала про те, коли і як обман був виявлений, або коли кримінальну справу стосовно дій ОСОБА_6 було порушено. З огляду на, що ОСОБА_6 був визнаний винним в шахрайстві 06 червня 2001 року, і його засудженню передувало розслідування у цій справі і судовий розгляд, представляється, що кримінальну справу про шахрайство про набуття ОСОБА_5 квартири ОСОБА_6 практично збіглося з його визнанням як спадкоємця ОСОБА_5 і реєстрацією правочину щодо квартири, яка відбулася в червні 2000 року. Той факт, що влада розслідували дії ОСОБА_6 і в той же час дозволили йому продати квартиру заявниці, є приводом для занепокоєння Європейського Суду. Заявниця була позбавлена права власності на квартиру без компенсації і вона не могла розраховувати на отримання іншого житла від держави. Органи державної влади не забезпечили належної експертизи щодо законності правочинів з нерухомим майном. Проте заявниця не повинна була передбачати наявність ризику того, що право власності на квартиру може бути припинено в зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном (ALENTSEVA v. RUSSIA, № 31788/06, § 72 - 77, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року).
 
3.3. У справі, що переглядалася, колегія суддів, залишаючи касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення не спростувала доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанції не врахували, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем, а тому спірний автомобіль не може бути в нього витребуваний.  За таких обставин, колегії суддів необхідно було скасувати оскаржені судові рішення в частині задоволеної позовної вимоги про витребування спірного автомобілю та відмовити в задоволенні позовної вимоги про витребування спірного автомобілю.

Суддя                                                                                                       В. І. Крат