ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5264/21 Справа № 207/283/21 	  	Суддя у 1-й інстанції -  Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2021 року                Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого – Куценко Т.Р., 
суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,
за участю секретаря – Синенка Є.А., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
за апеляційною скаргою 
                        ОСОБА_1 , 
на ухвалу Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 09 березня 2021 року про відмову у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю “Фінансова компанія “Омега Фактор” про визнання договору поруки припиненим, - 
ВСТАНОВИЛА:

       Ухвалою Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 09 березня 2021 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю “Фінансова компанія “Омега Фактор” про визнання договору поруки припиненим /а.с. 46/.
       Не погодившись з вищевказаною ухвалою суду,  ОСОБА_1  подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду про відмову у відкритті провадження та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на те, що ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального права /а.с. 53-56/.
Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно відхилити, а ухвалу суду залишити без змін, з огляду на наступне.
Відмовляючи у відкритті провадження суд першої інстанції прийшов до висновку, що обставини на які посилається заявниця були предметом судового розгляду у справі №404/4520, який здійснено за участі ОСОБА_1 та завершено ухваленням судового рішення, котре набрало законної сили.
Апеляційний суд із такими висновками суду першої інстанції не погоджується, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи та постановлені із порушенням норм процесуального права.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами.
Згідно наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет позову, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.
Відмова у відкритті провадження у справі у цьому разі можлива за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який подано.
Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.
У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.
Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.
Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.
Встановлена цивільним процесуальним законом неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду законної сили, яке згідно ст.129-1 Конституції України та ст.18 ЦПК України є обов`язковим для усіх органів та осіб та відповідає позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 22 вересня 2019 року у справі №640/7778/18.
Таке повністю узгоджується із принципом юридичної визначеності, який є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права і відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»). Європейський суд з справ людини у рішеннях від 25 липня 2002 року у справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України», від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України» зазначав, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності (визначеності), який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів, а сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи (рішення від 24 липня 2003 року у справі «Рябих проти Росії», заява №52854/99).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі №917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказано, що «предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу».
Із матеріалів справи убачається, що судове рішення від 26 вересня 2018 року (справа №404/4520/12) ухвалено у спорі щодо стягнення кредитної заборгованості в тому числі з ОСОБА_1 , як з поручителя, поте в даній справі не вирішувалось питання щодо припинення поруки останньої за кредитним зобов`язанням.
Визначаючи підстави позову, як елемент його змісту, а також норми закону, які просить застосувати позивач на захист свого права, апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 звернулась з позовом про вирішення питання про припинення поруки в порядку ч.4 ст.559 ЦК України, у зв`язку з пропуском кредитором строку щодо пред`явлення вимоги до поручителя, тоді як у постанові від 26 вересня 2018 року (справа №404/4520/12) апеляційним судом вирішено питання щодо стягнення заборгованості в солідарному порядку окремо за кожним договором поруки, укладеними в забезпечення кредитних зобов`язань.
Отже підстави та предмет позову у даній справі за №207/283/21 є відмінним від наведених у позові, що вже був розглянутий судом у справі №404/4520/12, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про застосування до спірних правовідносин положень п.2 ч.1 ст.186 ЦПК України.
За таких обставин ухвала районного суду підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - задовольнити. 
Ухвалу Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 09 березня 2021 року – скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.        

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий:                                                        Т.Р. Куценко 

Судді:                                                                Е.Л. Демченко                                                                
                                                                       М.О. Макаров