УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
14 вересня 2021 року
м. Київ
справа № 717/761/20
провадження № 51-4024ск21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,
суддів                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_5 на вирок Кельменецького районного суду Чернівецької області від 02 червня 2021 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 05 серпня 2021 року в кримінальному провадженні № 12019260100000330 за обвинуваченням 
ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Суть питання
За вироком Кельменецького районного суду Чернівецької області від 02 червня 2021 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Як зазначив суд у вироку, ОСОБА_4 09 листопада 2019 року, приблизно о 00:27, порушуючи п. 2.9 «а» Правил дорожнього руху, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керував транспортним засобом марки «AUDI 100», номерний знак                          НОМЕР_1 , що рухався автомобільною дорогою «Р-63» сполученням «Данківці – Вартиківці – КПП «Росошани» у напрямку від села Нелипівці до села Вартиківці Дністровського району. У порушення пунктів 1.5, 2.3 «б», 10.1 Правил дорожнього руху, засуджений проявив неуважність щодо дорожньої обстановки та змінив напрямок руху вліво, через що виїхав на смугу зустрічного руху, де відбулося зіткнення з автомобілем марки «ВАЗ 2107», номерний знак НОМЕР_2 . Внаслідок дорожньої транспортної пригоди потерпілому ОСОБА_6 заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, а потерпілим ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 заподіяні середнього ступеня тяжкості тілесні ушкодження.
Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 05 серпня 2021 року вирок місцевого суду в частині призначеного покарання змінено та призначено ОСОБА_4 покарання за ч. 2 ст. 286 КК із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
У касаційній скарзі захисник, не оспорюючи доведеності винуватості ОСОБА_4 та правильності кваліфікації його дій, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить змінити вирок Кельменецького районного суду Чернівецької області від 02 червня 2021 року й ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 05 серпня 2021 року і призначити засудженому покарання із застосуванням ст. 69 КК у виді 1 року 6 місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. На підставі ст. 75 КК звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з іспитовим строком.
Обґрунтовуючи свої доводи, захисник зазначає про залишення без уваги судами роз`яснень, наданих у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від                              24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», формальне посилання на положення ст. 65 КК, не в повній мірі врахування обставин вчинення засудженим кримінального правопорушення, особи засудженого, зокрема його молодий вік та обставин, які пом`якшують покарання. Указане, на думку ОСОБА_10 , свідчить, що призначення покарання ОСОБА_4 , яке не буде пов`язане з реальним позбавленням волі, відповідатиме тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особі засудженого, сприятиме виправленню останнього, попередженню вчинення ним кримінальних правопорушень, забезпечить дотримання вимог кримінального закону, реалізацію принципів законності, справедливості, обґрунтованості й індивідуалізації покарання.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Доведеності винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, установлених і перевірених місцевим судом, а також правильності кваліфікації дій ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 286 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки захисник не оскаржує законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині.
Верховний Суд вважає, що твердження захисника ОСОБА_5 щодо невідповідності призначеного засудженому основного покарання внаслідок суворості безпідставні з огляду на таке.
Статтею 50 КК передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.
Згідно з вимогами ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Відповідно до мети та принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, згідно з положеннями статей 66, 67 КК.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави та суспільства.
Положеннями ст. 75 КК (у редакції, чинній на час вчинення кримінального правопорушення) передбачено, що в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Статті 65-75 КК є кримінально-правовими нормами, що встановлюють загальні засади та правила призначення покарання, звільнення від його відбування.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх вказаних вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Водночас, як уже зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК), які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції згідно з указаними нормами закону врахував: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким, особу винного, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання, досудову доповідь органу пробації. Наявність обставин, що пом`якшують покарання – визнання засудженим вини та каяття, факт добровільного відшкодування обвинуваченим матеріальної шкоди; наявність обставини, що його обтяжує – вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння. 
Крім того, судом враховано характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, яке хоч і характеризується необережною формою вини,  проте  має  високий  ступінь  суспільної небезпечності, оскільки вчинене із застосуванням джерела підвищеної небезпеки. До того ж внаслідок вчинення кримінального правопорушення були заподіяні тілесні ушкодження чотирьом потерпілим, що суттєво підвищує ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення.
Враховуючи пом`якшуючі та обтяжуючу обставини, з урахуванням особи обвинуваченого, обставин справи, суд дійшов висновку, що виправлення             ОСОБА_4 неможливе без ізоляції від суспільства, та про необхідність призначення покарання у виді позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами.
При призначенні додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами суд врахував вік особи, його фізичний і психологічний стан після ДТП, відсутність обставин, які б вказували на виключну необхідність                       ОСОБА_4 користуватися транспортним засобом, а саме керувати ним.
Водночас з огляду на суспільну небезпеку вчиненого кримінального правопорушення, конкретні обставини справи та завдані діями засудженого тяжкі наслідки судом не встановлено підстав для застосування ст. 75 КК.
Не погоджуючись із вироком місцевого суду, потерпілі ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та захисник ОСОБА_5 подали апеляційні скарги, у яких вказували про суворість призначеного ОСОБА_4 покарання та просили застосувати положення ст. 75 КК, звільнивши засудженого від відбування основного покарання з випробуванням.
Доводи, викладені захисником в апеляційній скарзі, аналогічні доводам, викладеним нею у касаційній скарзі.
Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку всупереч доводам захисника перевірив усі посилання й доводи, викладені у скарзі, щодо вимог апелянтів про застосування стосовно ОСОБА_4 положень ст. 75 КК. Проте з огляду на заподіяння кримінальним правопорушенням, вчиненим у стані алкогольного сп`яніння, трьом потерпілим середньої тяжкості тілесних ушкоджень та одному потерпілому тяжких тілесних ушкоджень апеляційний суд дійшов висновку про недостатність підстав для звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням.
Водночас, урахувавши позицію потерпілих, які під час апеляційного розгляду повідомили про відсутність претензій до ОСОБА_4 , у зв`язку з відшкодуванням останнім моральної та матеріальної шкоди і просили не призначати засудженому покарання у виді позбавлення волі; а також те, що засуджений вчинив кримінальне правопорушення вперше, визнав вину, щиро розкаявся, співпрацював зі слідством, офіційно працевлаштувався, позитивно характеризується, є особою молодого віку, неодноразово звертався до потерпілих з метою відшкодування їм збитків; досудову доповідь про можливість виправлення обвинуваченого без позбавлення волі, колегія суддів дійшла висновку, що зазначені обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у зв`язку з чим апеляційний суд, застосувавши положення ст. 69 КК, пом`якшив ОСОБА_4 призначене місцевим судом основне покарання до 1 року 6 місяців позбавлення волі.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Таким чином, наведені в касаційній скарзі захисника доводи не спростовують правильності висновків, викладених у судових рішеннях, і не містять вагомих аргументів, які би свідчили про суворість призначеного засудженому покарання чи неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність судами попередніх інстанцій, з огляду на суспільну небезпеку вчиненого кримінального правопорушення, конкретні обставини справи, зокрема заподіяння кримінальним правопорушенням, вчиненим у стані алкогольного сп`яніння, чотирьом потерпілим тілесних ушкоджень різного ступеню тяжкості, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень.
Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає. 
Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження. 
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_5 на вирок Кельменецького районного суду Чернівецької області від 02 червня 2021 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 05 серпня 2021 року.
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                                 ОСОБА_2                                ОСОБА_3