ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/33/21 Справа № 206/1158/17 	  	Головуючий у першій інстанції: Кушнірчук Р. О. Суддя-доповідач:  Красвітна  Т. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2021 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого –                        Красвітної Т.П., 
суддів:                                Свистунової О.В., Єлізаренко І.А., 
при секретарі                        Догоновій О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 28 листопада 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа - Восьма дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на частину домоволодіння, – 

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що з 2003 року вона перебувала у цивільному шлюбі з ОСОБА_5 до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 02 грудня 2016 року був встановлений факт її сумісного проживання із ОСОБА_5 , як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період часу з 29 листопада 2006 року по 02 березня 2016 року. Факт її сумісного проживання з ОСОБА_5 був встановлений з листопада 2006 року, а не з 2003 року, у зв`язку з тим, що вона фактично перебувала у шлюбі з іншим чоловіком. В листопаді 2004 року ОСОБА_5 після смерті брата ОСОБА_6 успадкував домоволодіння АДРЕСА_1 . Протягом 2004-2005 років за сумісні кошти з ОСОБА_5 у вищезазначеному домоволодінні були здійснені ремонтні роботи, а саме проведено світло, поклеєні шпалери, встановлено міжкімнатні двері, розетки, вимикачі світла, люстри. У ванній кімнаті покладено плитку, встановлено умивальник, унітаз, проведено газопостачання. 21 липня 2006 року ОСОБА_5 зареєстрував її разом із сином за адресою спірного домоволодіння. З березня 2006 року по 29 листопада 2007 року ОСОБА_5 знаходився у місцях позбавлення волі, тоді як вона сама продовжила жити за місцем реєстрації, сплачувала комунальні послуги, здійснювала ремонті роботи. Починаючи з 2008 року, після звільнення ОСОБА_5 з місць позбавлення волі по 2014 рік, вони за адресою спірного домоволодіння продовжили виконання ремонтних робіт, а саме збудували гараж, навіс, туалет, душ, вольєр, встановили паркан, утеплили будинок, добудували прибудови, виконали косметичний ремонт будинку, замінили електропроводку. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Після його смерті відкрилася спадщина на спірне домоволодіння. З заявами про прийняття спадщини, окрім неї, звернулися ще троє синів ОСОБА_5 , однак отримати свідоцтво про право на спадщину вона не має можливості, оскільки є спадкоємицею четвертої черги, тоді як сини померлого - є спадкоємцями першої черги та все майно без урахування її частки буде розподілено між ними. З таким станом речей вона не згодна, оскільки мешкала з ОСОБА_5 однією сім`єю близько тринадцяти років, будувала та ремонтувала разом з ним спірне домоволодіння. За період їх спільного мешкання спірне домоволодіння у своїй вартості істотно збільшилось. Таким чином спірне володіння, відповідно до ст. 62 СК України є об`єктом спільної сумісної власності та позивач має право власності на 1/2 його частину. Тому ОСОБА_2 просила визнати право спільної сумісної власності її та ОСОБА_5 на домоволодіння по АДРЕСА_1 , яке зареєстроване за ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 листопада 2004 року, зареєстрованого в реєстрі за №1-2573, та визнати за позивачем право власності на 1/2 частину вказаного домоволодіння, яке складається з наступного: (а-1) житловий будинок, (В) вхід в погріб, (Ж) вбиральня, (З) літній душ, (И) вольєр, (Л) навіс, (№3-6,І) споруди. 
Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2018 року позовні вимоги задоволено частково, визнано об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_2 53/100 частки домоволодіння АДРЕСА_1 ; визнано за ОСОБА_2 право власності на 26/100 часток будинку АДРЕСА_1 , яке складається з: житловий будинок літ. А-1, погріб під А-1, прибудова літ а-1, прибудова літ. а1-1, вхід в погріб літ. В., гараж літ. Е, вбиральня літ. Ж, літній душ літ. З, навіс літ. Л, колонка №3, хвіртка №4, огорожа №5, ворота №6, замощення І. Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 витрати понесені по сплаті судового збору в розмірі 1407,33 грн. - з кожного по 469,11 грн. та витрати понесені з оплати експертизи 3775,20 грн. - з кожного по 1258,40 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. 

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. 
Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що ОСОБА_5 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серії ВВО №791802, виданого державним нотаріусом Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори 25 листопада 2004 року, зареєстрованого в реєстрі №1-2573 від, був власником домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с.14 т.1).
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 листопада 2004 року, спірне домоволодіння на момент його успадкування ОСОБА_5 складалося з: житлового будинку, житловою площею 29,5 кв.м., літньої кухні - Б, вхід у погріб - В, убиральня - Г, душ –Д, інші споруди №1-3,І; вартість спадкового майна становила 29914,00 грн. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Самарським відділом ДРАЦС Дніпропетровського МУЮ 09.03.2016 року (а.с.10 т.1).
Після його смерті відкрилась спадщина на вищезазначене нерухоме майно.
Згідно копії спадкової справи, заведеної після ОСОБА_5 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , із заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулися позивачка 15.03.2016 року та сини померлого (відповідачі по справі) ОСОБА_3 10.03.2016 року, ОСОБА_1 10.03.2016 року, ОСОБА_4 10.03.2016 року (а.с.104-121 т.1).
Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 02 грудня 2016 року у справі №206/4081/16-ц встановлено факт сумісного проживання ОСОБА_2 (позивача) та ОСОБА_5 , як чоловіка та жінки без шлюбу в період часу з 29 листопада 2006 року по 02 березня 2016 року. Судом апеляційної інстанції оглянуто вказану справу, рішення від 02 грудня 2016 року не оскаржувалось та набрало законної сили. 
Відповідно до висновку експерта №4800/4801-17 від 30 липня 2018 року, складеного експертом Дніпропетровському науково-дослідному інституту судових експертиз, в домоволодінні АДРЕСА_1 за період із листопада 2006 року по березень 2016 року були проведені будівельні роботи з добудови, прибудови, реконструкції, капітального ремонту, а саме:
- в 2006-2007 роках устрій бетонних доріжок (замощення І) на подвір`ї, розводка газопостачання по будинку;
- в 2009 році збудовано гараж літ. Е (окрім фундаменту), навіс літ. Л., встановлено хвіртку №4 та ворота №6, утеплено будинок пінопластом з шпатлюванням та ґрунтуванням, збудовано вбиральню літ. Ж, літній душ літ. З, навіс літ. Л, обладнано вольєр літ. И);
- в 2010 році збудовано єврозабор із залізобетонних панелей №5, устрій бетонних доріжок (замощення І) на подвір`ї, прибудову літ. а1-1: фундамент стіни перекриття, покрівлю, вікна, двері, внутрішнє оздоблення, шпатлювання, ґрунтування, фарбування стін, підшивка стель пластиковими панелями, проведення електрики, встановлення розеток, вимикача, світильника; добудовано та переобладнано літню кухню літ. Б у прибудову літ. а-1: збудовано покрівлю, перекриття, підлогу, вікна, двері, виконано все внутрішнє оздоблення щодо устрою, обшивка стін плитами, шпатлювання, ґрунтування, фарбування стін, підшивка стель пластиковими панелями, проведення електрики, встановлення розеток, вимикачів, світильника; виконаний поточний ремонт у будинку: переклеєні на стінах шпалери, частково замінено вимикачі та розетки, встановлені додаткові секції радіаторів (а.с. 2-50 т.2).
Також, висновком експерта №4800/4801-17 від 30 липня 2018 року встановлено, що ринкова вартість самого домоволодіння, без урахування проведених будівельно-ремонтних робіт (поліпшень) у період з листопада 2006 року по березень 2016 року на час складання висновку складає 525289,00 грн. (а.с. 22 т. 2). 
Ринкова вартість спірного домоволодіння з урахування проведених будівельно-ремонтних робіт (поліпшень) у період з листопада 2006 року по березень 2016 року на час проведення експертизи складає 1117972,00 грн.
Крім того, вказано, що частка проведених будівельно-ремонтних робіт (поліпшень) у період з листопада 2006 року по березень 2016 року у вартості домоволодіння на час проведення експертизи складає 53/100.
Крім того, висновком додаткової комісійної судову будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 29.03.2021 року, складеним експертами Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз, встановлено, що відсоток готовності прибудови літ. а-1 по АДРЕСА_1 в залежності від питомої ваги конструктивних елементів прибудови та обраного аналогу типу №4-23 з таблиці №4-23.1 «Збірника укрупнених показників вартості відтворення функціональних об`єктів-аналогів для оцінки малоповерхових будинків, будівель та споруд», де розташовано приміщення кухні, згідно технічного паспорту від 27.01.2017 та проведених розрахунків складає: 90%; 
відсоток готовності прибудови літ. а-1 по АДРЕСА_1 в залежності від питомої ваги конструктивних елементів прибудови та обраного аналогу типу №4-12 з таблиці №4-12 «Збірника укрупнених показників вартості відтворення функціональних об`єктів-аналогів для оцінки малоповерхових будинків, будівель та споруд», де розташовано приміщення кухні згідно технічного паспорту від 27.01.2017 та проведених розрахунків складає: 100%; 
відсоток готовності прибудови літ. а1-1 по АДРЕСА_1 в залежності від питомої ваги конструктивних елементів прибудови та обраного аналогу типу №4-12 з таблиці №4-12 «Збірника укрупнених показників вартості відтворення функціональних об`єктів-аналогів для оцінки малоповерхових будинків, будівель та споруд», де розташовано приміщення веранди згідно технічного паспорту від 27.01.2017 та проведених розрахунків складає: 90%;
відсоток готовності прибудови літ. а1-1 по АДРЕСА_1 в залежності від питомої ваги конструктивних елементів прибудови та обраного аналогу типу №4-12 з таблиці №4-12 «Збірника укрупнених показників вартості відтворення функціональних об`єктів-аналогів для оцінки малоповерхових будинків, будівель та споруд», де розташовано приміщення веранди згідно технічного паспорту від 27.01.2017 та проведених розрахунків складає: 100%;
відсоток готовності гаражу літ. Е по АДРЕСА_1 згідно технічного паспорту від 27.01.2017 та проведених розрахунків складає: 100%.
Вказаним вище висновком також встановлено, що ринкова вартість домоволодіння АДРЕСА_1 визначена на час складання висновку (з урахування проведених будівельно-ремонтних робіт (поліпшень) у період з листопада 2006 року по березень 2016 року, без урахування перебудови літньої кухні літ. Б у прибудову до літ. а-1 та без урахування гаражу літ. Е) складає: 837484,00 грн.; 
частка проведення будівельно-ремонтних робіт у період з листопада 2006 року по березень 2016 року у вартості домоволодіння АДРЕСА_1 , станом на час проведення експертизи, без урахування переобладнаної літньої кухні літ. Б у прибудову до літ. А-1 та без урахування гаражу літ. Е складає: 22/100 .
Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану.
У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.
Згідно зі статтею 57 СК України, у редакції на час проживання позивача з ОСОБА_5 однією сім`єю, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 
1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 
2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 
3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
У частині 7 названої статті передбачено, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. 
Крім того, у статті 58 СК України вказано, що якщо річ, що належить одному з подружжя, плодоносить, дає приплід або дохід (дивіденди), він є власником цих плодів, приплоду або доходу (дивідендів). 
І саме той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім`ї, насамперед дітей (частина перша статті 59 СК України).
У статті 60 СК України зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Так, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктами права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина 1 статті 61 СК України).
Можна зробити висновок, що за загальним правилом майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, є його особистою приватною власністю, як і доходи, які воно приносить, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте під час шлюбу.
Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції», пункти 69 і 73).
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.
Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу №1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом.
У статті 62 СК України таке втручання у право особистої приватної власності передбачено. У цій статті вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Однак при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника.
Тому у самому законі, статті 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя.
Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.
Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.
Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.
Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.
Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.
Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.
За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.
Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна. 
У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.
Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном. 
Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. 
Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном. 
В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу. 
При посиланні на вимоги статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач мала довести, що у збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені її окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.
Такі висновки відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 22.09.2020 року у справі №214/6174/15-ц (провадження №14-114цс20). 
Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши, що позивачем не доведено не тільки факт істотних грошових затрат позивача, а й факт трудових затрат, тобто вклад власною працею у істотне збільшення вартості спірного будинку, - колегія приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, адже з матеріалів справи не вбачаються передбачені статтею 62 СК України підстави виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало чоловіку на праві особистої приватної власності.
Із системного аналізу норм статей 57, 60, 63, 66-68,70 СК України вбачається, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю незалежно від участі кожного з подружжя у її виникненні, і право визначати порядок здійснення права спільної сумісної власності та частки кожного з подружжя при поділі майна є рівними.
Ці вимоги застосовуються і у разі, якщо особиста приватна власність одного з подружжя зазнала перетворень і збільшилась у вартості, однак таке збільшення не було істотним, то інший з подружжя, не власник, має право на 1/2 частину збільшення вартості такого майна, якщо воно пов`язане з вкладенням у об`єкт особистої приватної власності спільних коштів подружжя за час шлюбу.
Позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що її внесок у ремонт та будівництво спірного домоволодіння у розумінні частини першої статті 62 СК України є достатньо значним для можливості визнання спірного майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тоді як сам по собі факт проживання позивачки з відповідачем однією сім”єю без реєстрації шлюбу з власником будинку, на момент здійснення ремонтних та оздоблювальних робіт спірного об`єкта нерухомого майна, не є підставою для визнання зазначеного майна спільним сумісним майном подружжя. 
Згідно копії довідки ПП “Дюкол” від 25.12.2016 року,  ОСОБА_2 працювала на вказаному підприємстві з 01.04.2001 року на посаді готувача харчової сировини та матеріалів та її заробіток в період 2007 року складав в середньому 458-499 грн. в місяць, а в період 2008 року складав 492,15 грн. в місяць, за винятком вересня (450,28 грн.) та грудня місяця (533,16 грн.) (а.с. 38 т.1). 
Статтею 62 Закону України “Про Державний бюджет України на 2007 рік” затверджено на 2007 рік прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня - 492 гривні, з 1 квітня - 525 гривень, з 1 жовтня - 532 гривні; для працездатних осіб з 1 січня - 525 гривень, з 1 квітня - 561 гривня, з 1 жовтня - 568 гривень. 
Законом України “Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України” у статті 58 затверджено на 2008 рік прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня - 592 гривні, з 1 квітня - 605 гривень, з 1 липня - 607 гривень, з 1 жовтня - 626 гривень та для працездатних осіб: з 1 січня - 633 гривні, з 1 квітня - 647 гривень, з 1 липня - 649 гривень, з 1 жовтня - 669 гривень. 
Визначенню поняття “прожитковий мінімум” дано у статті 1 Закону України “Про прожитковий мінімум” № 966-XIV від 15.07.1999, відповідно до якої це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.
Встановлений вище дохід позивача в період 2007 року (в період спільного проживання зі спадкодавцем) межує на рівні прожиткового мінімуму, встановленого законом у відповідні періоди для працездатних осіб, а у 2008 році є меншим за вказаний необхідний мінімум, достатній для забезпечення нормального функціонування організму людини. 
Колегія звертає увагу, що представлена довідка про доходи позивача за період 2004-2005 років не приймається до уваги, адже у вказаний період ОСОБА_2 та ОСОБА_5 спільно однією сім`єю не проживали, відповідний факт судовим рішенням не встановлений (а.с. 37 т.1). При цьому, доказів про доходи позивача за 2006 рік суду взагалі не надано. 
За змістом довідки ПП “Дюкол” від 20.12.2016 року, копія якої долучено до матеріалів справи,  ОСОБА_2 працювала на вказаному підприємстві з 01.04.2001 року на посаді готувача харчової сировини та матеріалів та її заробіток становив: 
у 2011 році січень-березень- 849,00 грн., квітень - 873,59 грн., травень - 760,18 грн., червень-грудень - 1147,16 грн.;
у 2012 році середньомісячна за вказаний рік - 1209,98 грн.; 
у 2013 році середньомісячна за вказаний рік - 1222,75 грн.;
у 2014 році середньомісячна за вказаний рік - 1381,56 грн.; 
у 2015 році середньомісячна за вказаний рік - 1518,45 грн.; 
у 2016 році середньомісячна за вказаний рік по листопад місяць включно - 1796,41 грн. (а.с. 39-40 т.1). 
Статтею 12 Закону України “Про Державний бюджет України на 2012 рік” установлено у 2012 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня - 1017 гривень, з 1 квітня - 1037 гривень, з 1 липня - 1044 гривні, з 1 жовтня - 1060 гривень, з 1 грудня - 1095 гривень та для працездатних осіб: з 1 січня - 1073 гривні, з 1 квітня - 1094 гривні, з 1 липня - 1102 гривні, з 1 жовтня - 1118 гривень, з 1 грудня - 1134 гривні. 
Статтею 7 Закону України “Про Державний бюджет України на 2013 рік” установлено у 2013 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня - 1108 гривень, з 1 грудня - 1176 гривень та для працездатних осіб: з 1 січня - 1147 гривень, з 1 грудня - 1218 гривень. 
У 2014 році установлено прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі 1176 гривень та для працездатних осіб - 1218 гривень (стаття 7 Закону України “Про Державний бюджет України на 2014 рік”). 
У 2015 році установлено прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2015 року - 1176 гривень, з 1 вересня - 1330 гривень, а для працездатних осіб: з 1 січня 2015 року - 1218 гривень, з 1 вересня - 1378 гривень (стаття 7 Закону України “Про Державний бюджет України на 2015 рік”). 
Законом України “Про Державний бюджет України на 2016 рік” установлено у 2016 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2016 року - 1330 гривень, з 1 травня - 1399 гривень, з 1 грудня - 1544 гривень, а для працездатних осіб: з 1 січня 2016 року - 1378 гривень, з 1 травня - 1450 гривень, з 1 грудня - 1600 гривень (стаття 7 Закону). 
Отже, дохід позивача за період 2011-2016 років був трохи більший за встановлений переліченими законами прожитковий мінімум для працездатних осіб. 
Тобто, посилання позивача на те, що такі кошти у більшій їх мірі були спрямовані на ремонт, добудову, облаштування, тощо спірного домоволодіння, не може бути прийнято до уваги, адже такі кошти необхідні для забезпечення достатнього нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я, набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. 
Позивачем також надані копії видаткових накладних на придбання будівельних матеріалів від 16.07.2005 року на суму 106,18 грн., 298,87 грн., 26,52 грн., 96,39 грн. від 15.08.2005 року на суму 22,10 грн., від 29.08.2005 року на суму 24,10 грн. та 59,10 грн. (а.с. 74-77 т.1). Вказані копії накладних датовані за період 2005 року, тобто непроживання спільно однією сім`єю позивача та ОСОБА_5 .. Більше того, покупцями у даних накладних значаться інші особи ( ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ). 
У наданих суду копіях квитанцій, товарних чеків не зазначено покупця, який придбаває товар (а.с. 77-90 т.1), тому неможливо встановити, що будівельні матеріали, які зазначені у цих платіжних документах, купувала саме позивач. 
За товарним чеком від 11.07.2008 року на суму 2699,00 грн. покупцем є інша особа - ОСОБА_9 (а.с. 78 т.1); за накладною від 28.10.2008 року на суму 368,21 грн. покупцем є ПП ОСОБА_10 (а.с. 80 т.1); за видатковою накладною від 10.05.2011 року на суму 495,24 грн. покупцем є ОСОБА_11 (а.с. 83 т.1); за товарно-транспортною накладною від 14.12.2012 року на суму 375,00 грн. отримувачем є ОСОБА_12 (а.с. 86 т.1). 
Представлена суду копія товарного чеку від 09.03.2014 року про придбання маршрутизатора Wi-Fi “Asus“ на суму 290,00 грн. взагалі є рухомим майном, яке не є ремонтними, будівельними, оздоблювальними роботами житлового будинку (а.с. 89 т.1). 
Більше того, загальна вартість витрат за період з 29 листопада 2006 року по 02 березня 2016 року (проживання однією сім`єю) згідно наданих копії платіжних документів про придбання будівельних матеріалів, де не значиться покупець, становить 18194,40 грн., що не підтверджує істотного збільшення вартості спірного домоволодіння по АДРЕСА_1 , яке б стало підставою для визнання його спільним майном подружжя. 
Відповідно до листа Територіального сервісного центру №1241 Регіонального сервісного центру МВС України В Дніпропетровській області від №31/4-1241-724 13.06.2017 року, автомобіль “FORD TRANSIT”, 1994 року випуску, кузов № НОМЕР_2 , 11.08.2004 року зареєстровано по біржовій угоді №415512 від 10.08.2004 року з видачею свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 та номерних знаків НОМЕР_4 , за гр. ОСОБА_5 (а.с. 157 т.1). 
Також листом Територіального сервісного центру №1241 Регіонального сервісного центру МВС України В Дніпропетровській області від №21/4-1241-41аз від 20.10.2016 року повідомлено, що станом на 20.10.2016 року, автомобіль “FORD TRANSIT”, 1994 року випуску кузов № НОМЕР_2 , власник - ОСОБА_5 , знято з обліку для для реєстрації 12.05.2008 року; 06.06.2008 року вказаний автомобіль перереєстровано в Черкаській області на іншу особу (а.с. 92 т.1). 
Згідно копії угоди купівлі-продажу 12.05.2008 року автомобіля “FORD TRANSIT”, 1994 року випуску, було продано ОСОБА_5 за 120,00 грн. (а.с. 168 т.2). Зі встановленого вище вбачається, що автомобіль “FORD TRANSIT” був придбаний ОСОБА_5 11.08.2004 року, тобто до проживання однією сім`єю з позивачем та проданий за 120,00 грн. 
Судом першої інстанції були допитані свідки, зокрема, свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснив, що він розпочинав допомагати будувати спірний будинок ще 25 років тому. Фактично будинок був добудований ще у 2004 році, куди ОСОБА_5 вселився проживати зі своєю колишньою дружиною. Всі умови для проживання в будинку на той час вже були. В 2008 році ОСОБА_5 на виручені кошти від продажу належного йому автомобіля продовжив будівництво та ремонт спірного будинку. Всередині будинку ніяких робіт не велося. З коштів отриманих від продажу автомобіля ОСОБА_3 оплачував і його працю, про що останній йому особисто казав. Кошти на будівництво ОСОБА_3 у позивачки не брав.
Свідок ОСОБА_14 у судовому засіданні пояснила, що померлий ОСОБА_3 її колишній чоловік. В 1994 році вони розпочали будівництво спірного будинку. Сам будинок був зведений у 2004 році, коли вони вже були розлучені. В 2008 році ОСОБА_3 продав належний йому автомобіль та на виручені кошти вклав у спірний будинок. Роботи з будівництва спірного будинку ОСОБА_3 виконував з товаришем ОСОБА_13 та інколи йому допомагав син ОСОБА_15 . На момент початку сумісного проживання ОСОБА_3 разом з позивачем спірний будинок вже був фактично добудований та приданий для проживання. Сам ОСОБА_3 хотів після смерті залишити будинок сину.
Свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні пояснила, що вона сусідка позивачки. З 2003 року позивачка разом із цивільним чоловіком ОСОБА_3 почали виконувати ремонті роботи в спірному будинку. Вона живе через паркан із ними, тому бачила як велося будівництво. На 2003 рік будинок мав лише стіни, підлогу, вікна. Коли ОСОБА_5 відбував покарання у місцях позбавлення волі, то позивачка разом із сином проживала у спірному будинку. В той же час були виконані роботи з бетонування подвір`я будинку. 
Свідок ОСОБА_17 в судовому засіданні пояснила, що позивачку вона знає вже на протязі багатьох років. З 2002 року позивачка стала проживати однією сім`єю з ОСОБА_3 . В 2003 році вони розпочали будівельні роботи за адресою спірного домоволодіння, оскільки фактично домоволодіння мало лише стіни та дах. Вона приходила до спірного будинку та бачила, як позивачкою разом із ОСОБА_3 проводились внутрішні будівельні роботи, а саме прокладалась проводка, клався ламінат, плитка, проводились комунікації. Коли ОСОБА_3 знаходився в місцях позбавлення волі, то позивачка самостійно здійснювала ремонтні роботи у спірному домоволодінні.
Свідок ОСОБА_18 в судовому засіданні пояснила, що позивачка її подруга. З 2003 року позивачка стала проживати однією сім`єю із ОСОБА_3 . Тоді ж, вони розпочали ремонт у спірному будинку. Будинок був у непридатному для проживання стані, оскільки мав тільки стіни. Позивачка завжди працювала, а її кошти та кошти ОСОБА_3 були спільним бюджетом сім`ї, які зокрема витрачались на будівництво спірного будинку.
Показання свідків є суперечливими та жодним чином не доводять природу виникнення грошових коштів (спільне сумісне майно чи особисте майно), які були витрачені на ремонт, оздоблення спірного домоволодіння з листопада 2006 року по березень 2016 року, а також власної трудової діяльності позивачки. 
Крім того, свідки ОСОБА_17 та ОСОБА_18 є близькими до позивача особами, що ставить під сумнів їхні покази. Твердження свідка ОСОБА_18 про те, що на будівництво спірного будинку витрачались саме кошти спільного бюджету сім`ї позивача та ОСОБА_3 , є необґрунтованим, адже вказаний свідок не пояснила звідки їй відомо про походження коштів іншої сім`ї, з якою вона разом не проживала. 
Встановлення факту, що в період перебування ОСОБА_5 у місцях позбавлення волі, позивачкою були виконані роботи з бетонування подвір`я будинку, також не може вважатись істотним збільшенням вартості домоволодіння. 
       Колегія наголошує, що саме на позивачку покладається обов`язок доказування існування підстав, передбачених частиною першою статті 62 СК України, оскільки у даному випадку спростовується презумпція особистої приватної власності ОСОБА_5 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак, представлені докази вказаної презумпції не спростовують; клопотань про надання суду інших доказів, про витребування відповідних доказів судом — не заявлено, що підтверджується протоколом та звукозаписом судового засідання суду апеляційної інстанції. 
На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, дійшов до висновку про часткове задоволення позову на припущеннях, адже належними та допустимими доказами позовні вимоги не підтверджені. Тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову. 
Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З огляду на вищевикладене, колегія дійшла до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення місцевого суду з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити. 
Рішення  Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2018 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення. 
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа - Восьма дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на частину домоволодіння – відмовити у повному обсязі. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду. 

Головуючий

Судді