ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/1861/21                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Заяць О.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  28 вересня 2021 року                                                                                 м. Київ
          Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого-судді: Черпіцької Л.Т., суддів: Пилипенко О.Є.,  Собківа Я.М.,  за участю секретаря: Зуєнка Д.П., розглянувши в порядку письмового провадження  апеляційні  скарги  ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України  на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 17  травня 2021  року  в справі за адміністративним позовом ОСОБА_1   до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,  
В С Т А Н О В И Л А:
ОСОБА_1   у  березні 2021 року звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив:
визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно;
зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 виплатити грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно в сумі 93  857,00 грн, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб;
визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення своєчасного повного розрахунку при звільненні;
стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 13.02.2021 по день розгляду справи в суді, з розрахунку середньоденного заробітку (грошового забезпечення) у розмірі 473,18 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що при звільненні з військової служби йому протиправно не було виплачено грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно в сумі 93 857, 13 грн, передбачену  постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178,  згідно з довідкою від 08.02.2021 №3. 
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 17  травня 2021  року  позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати позивачу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 виплатити позивачу грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно в сумі 93  857,00 грн, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб.
У задоволенні  решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь позивача судовий збір у розмірі 908,00 грн.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь позивача 3405,00 грн витрат на правову допомогу.
Приймаючи рішення в частині задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач допустив протиправну бездіяльність, яка полягає в невиплаті позивачу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно в сумі: 93 857,00 грн із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб.  
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення своєчасного повного розрахунку при звільненні та стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 13.02.2021 по день розгляду справи в суді, з розрахунку середньоденного заробітку (грошового забезпечення) у розмірі 473,18 грн, суд першої інстанції виходив з того, що ці вимоги заявлені передчасно, оскільки остаточний розрахунок з позивачем не проведено.
Відповідач, не погоджуючись із судовим рішенням в частині визначення суми нарахованої грошової компенсації за неотримане речове майно, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та  недотримання норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в цій частині та прийняти нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу відповідач зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що дохід отриманий особами, які звільнені з військової служби, у вигляді грошової компенсації вартості за неотримане речове майно оподатковується податком на доходи фізичних осіб на загальних підставах. Тому, суд  необґрунтовано зобов`язав відповідача виплатити позивачу суму компенсації за неотримане речове майно в розмірі: 93857,13 грн, оскільки до цієї суми входить18% - 14317,19 грн компенсації податку на доходи фізичних осіб. Згідно з довідкою №3 від 08.02.2021  сума компенсації за неотримане речове майно складає: 79539,94 грн.
Позивач також не погодився із судовим рішенням в частині відмови в задоволенні позовних вимог та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та недотримання норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в цій частині та прийняти нове рішення, яким визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення своєчасного повного розрахунку при звільненні та стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 13.02.2021 по день розгляду справи в суді, з розрахунку середньоденного заробітку (грошового забезпечення) у розмірі 473,18 грн.
Мотивуючи апеляційну скаргу, позивач з посиланням на правову позицію Верховного Суду,  викладену в постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, зазначає, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про передчасність заявлення  згаданих позовних вимог, адже за наслідками розгляду цієї справи суд встановив факт невиплати з вини відповідача належної позивачу суми при звільненні, а оскільки не проведення з вини власника розрахунку з працівником у відповідні строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП), то позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.
Позивач і відповідач відзиви на апеляційні скарги  сторін не подали, копії ухвал про відкриття апеляційного провадження отримали 29.07.2021 та 30.07.2021 відповідно.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна  скарга відповідача  задоволенню не підлягає, натомість, апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Як встановлено судом і вбачається з наявних матеріалів справи,  позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України.
Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України видано позивачу довідку № 3 від 08.02.2021 про вартість речового майна, що належне до видачі при звільненні, в якій вказана загальна сума вартості речового майна 93 857,00 грн, з урахуванням податку на доходи фізичних осіб 18% - 14317,19 грн.
11.02.2021 позивач звернувся до т.в.о. командира 4-го взводу контролерів 1-ї спеціальної комендатури старшого прапорщика ОСОБА_2 з рапортом № 8, в якому просив виплатити йому грошову компенсацію за неотримане речове майно в зв`язку зі звільненням в запас ЗСУ.
Наказом командувача Національної гвардії України від 28.01.2021 № 13 о/с позивача звільнено з військової служби у запас у зв`язку із закінченням строку контракту та наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 12.02.2021 № 29 виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення 12.02.2021.
При звільненні з військової служби грошова компенсація позивачу не виплачена, остаточний розрахунок не проведений, таким чином, вважаючи бездіяльність відповідача протиправною, такою, що порушує права, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам скаржника, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»  (далі - Закон) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Статтею 1 Закону  передбачено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (стаття 2 Закону).
Відповідно до частини першої  статті 9-1 Закону  речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
На виконання вказаної статті  постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178  затверджений Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - Порядок № 178).
Так, пунктами 2, 3 Порядку № 178 визначено, що виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.
Згідно з пунктами 4, 5 Порядку № 178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації, а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації. Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.
Відповідно до абзаців першого, третього пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого    Указом Президента від 10.12.2008 № 1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
З аналізу тексту Порядку № 178 вбачається, що грошова компенсація вартості за неотримане речове майно виплачується військовослужбовцю з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі звільнення з військової служби (пункт 3), за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини (пункт 4) та довідки про вартість речового майна (пункт 5).
З матеріалів справи вбачається, що позивачем подано за місцем військової служби до його звільнення відповідний рапорт про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, як це передбачено пунктом 4 Порядку № 178.
Згідно з довідкою № 3 від 08.02.2021 про вартість речового майна, що належне до видачі при звільненні, загальна сума вартості речового майна становить: 93 857,00 грн, з урахуванням податку на доходи фізичних осіб.
Отже, позивачем дотримано порядок звернення за грошовою компенсацією вартості неотриманого речового майна. Однак, грошова компенсація позивачу не виплачена.
Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України» (рішення від 08.11.2005), якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними. Тобто органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
Що стосується доводів відповідача про необхідність сплати з компенсації вартості речового майна позивача податку на доходи фізичних осіб, то колегія суддів зазначає таке.
Пунктом 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ  Податкового кодексу України  визначено, що тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір. Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені  статтею 163 цього Кодексу. Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому  статтею 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту. Звільняються від оподаткування збором доходи, що згідно з  розділом IV цього Кодексу  не включаються до загального оподатковуваного доходу фізичних осіб (не підлягають оподаткуванню, оподатковуються за нульовою ставкою).
За приписами пункту  163.1 статті 163 Податкового кодексу України  об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України.
Згідно з підпунктом  164.2.17 пункту 164.2 статті 164  розділу  IV Податкового кодексу України  до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених  статтею 165 цього Кодексу), зокрема, у вигляді: г) суми грошового або майнового відшкодування будь-яких витрат або втрат платника податку, крім тих, що обов`язково відшкодовуються згідно із  законом  за рахунок бюджету або звільняються від оподаткування згідно з цим розділом.
За пунктом  168.5 статті 168 Податкового кодексу України  суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими, особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, а також визначених  Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»  членами сім`ї, батьками, утриманцями загиблого (померлого) військовослужбовця, у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян.
Матеріали справи свідчать, що з 12.02.2021 позивача звільнено у запас, виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.
У подальшому, позивачу нараховано грошову компенсацію за неотримане речове майно в розмірі: 93 857,00 грн, що включає в себе податок доходів фізичних осіб 18% - 14317,19 грн.
З аналізу наведених норм матеріального права та встановлених обставин справи слідує, що позивач під час проходження військової служби, обтяжений власними витратами на придбання речового майна, мав правомірні очікування на отримання його грошової компенсації, оскільки і приписами  Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» і Порядку № 178, гарантоване як право на отримання вказаного речового майна, так і право на одержання його грошової компенсації у протилежному випадку.
Колегія суддів зазначає, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби. Застосовування в пункті 3 Порядку № 178 словосполучення «у разі звільнення з військової служби», а не, наприклад, «при звільненні з військової служби», дозволяє дійти висновку, що право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно не залежить від факту закінчення проходження військової служби (виключення військовослужбовця зі списків особового складу). Отже, військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.
Водночас, утримавши з належних позивачу до виплати сум грошової компенсації за неотримане речове майно податок з доходів фізичних осіб та військовий збір, відповідач фактично позбавив його частини цієї грошової компенсації, що не узгоджується з підходом законодавця до оподаткування доходів військовослужбовців (пункт  168.5 статті 168 Податкового кодексу України).
Подібна правова позиція відображена в постанові Верховного Суду від 30.04.2020 у справі № 813/4138/17.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач допустив протиправну бездіяльність, яка полягає у невиплаті позивачу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно і його права в цій частині мають бути поновлені шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не виплати позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно в сумі: 93 857,00 грн та зобов`язання відповідача виплатити позивачу грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно в сумі: 93 857,00 грн, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб.
Проте, колегія суддів вважає необґрунтованим рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення своєчасного повного розрахунку при звільненні та стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 13.02.2021 по день розгляду справи в суді, з розрахунку середньоденного заробітку (грошового забезпечення) у розмірі 473,18 грн, з огляду на таке.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.  
Питання відповідальності за    затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства.  Такі питання врегульовані    КЗпП України.
Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року в справі №821/1083/17 висловлено правову позицію, яка підтримана Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 13 травня 2020 року в справі №810/451/17, відповідно до якої  статтею 116 КЗпП України  на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені  статтею 117 КЗпП України, а саме: в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в  статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена  статтею 117 КЗпП України.
Водночас, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Суд першої інстанції, розглянувши справу, дійшов висновку, що при звільненні з військової служби позивач мав право на отримання грошової компенсації за неотримане речове майно, проте відповідач не виплатив позивачу спірну компенсацію. Суд апеляційної інстанції також погодився з таким висновком суду.
Отже, право позивача на отримання грошової компенсації за неотримане речове майно встановлено судом і покладено на відповідача здійснити таку виплату.
Колегія суддів зауважує, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, що передбачені  статтею 117 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої цією статтею.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.
Відповідно до частини другої  статті 117 КЗпП України, якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору.
Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі  статті 117 КЗпП України  стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи -  по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.
З огляду на викладене, враховуючи задоволення позовних вимог, зокрема, про зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 виплатити позивачу грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно в сумі 93  857,00 грн, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, колегія суддів дійшла висновку про наявність у позивача права на середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постановах від 4 вересня 2020 року в справі №120/2005/19-а, від 6 серпня 2020 року в справі №805/2572/16-а, від 9 липня 2020 року в справі №821/2093/16, від 28 жовтня 2020 року в справі №240/222/20, від 21 липня 2021 року в  справі № 340/996/20.
Як вбачається зі змісту оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції встановив відсутність підстав для задоволення згаданої вимоги у зв`язку з відсутністю факту проведення з позивачем остаточного розрахунку щодо виплати грошової компенсації за неотримане речове майно.
Проте, такий висновок суду першої інстанції суперечить висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 26 лютого 2020 року в справі №821/1083/17.
Отже, суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про відсутність підстав для задоволення цієї вимоги позивача.
Відповідно п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100  (далі  Порядок №100), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.
У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Відповідно п.5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Відповідно до п.8 вказаного Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
Відповідно абз.2 п. 7 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, який затверджено  наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року №260, та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за №745/32197 (далі  - Порядок №260), середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.
Враховуючи вищевикладені положення, при обчисленні розміру середньоденного грошового забезпечення військовослужбовця, слід виходити з числа відпрацьованих календарних днів за цей період.
Колегія суддів зазначає, що кількість календарних днів за час затримки виплати компенсації за неотримане речове майно за період з 13  лютого 2021 року (наступний день після звільнення) по 28  вересня 2021 року  (день ухвалення судом апеляційної інстанції судового рішення) становить 228.
Згідно з випискою ПриватБанку від 12.03.2021 за два останні місяці позивачу виплачено грошове забезпечення за грудень 2020 на суму: 14 664,87 грн та січень 2021 в розмірі: 14 672,27 грн, що становить: 29 337,14 грн.
Кількість календарних днів в грудні 2020  -  січні 2021 склала – 62.
Отже, середньоденне грошове забезпечення як військовослужбовця вираховується шляхом ділення суми грошового забезпечення за два місяці перед звільненням на кількість календарних днів в цих місяцях, і становить: 29 337,14 грн /62 = 473,18 грн.
Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку становить 107  885,04  грн (473,18 х 228), який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. 
З огляду на викладене, доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, знайшли своє підтвердження.
Відповідно до п. 2 ч. 1    ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до п. 4 ч. 1    ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
За наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку встановлюючи право позивача на виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно в сумі 93  857,00 грн, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, однак безпідставно відмовив у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку, у зв`язку з чим, допустив неправильне застосування норм матеріального, що є підставою для скасування судового рішення в цій частині та ухвалення нового судового рішенні про задоволення цієї вимоги.
Відповідно до ч. 6 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно ч.1  ст.132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Щодо зміни розподілу судових витрат  на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає таке.
  Право на правову допомогу гарантовано ст. ст.8,  59 Конституції України.
У  рішенні Конституційного Суду України від 30.09.2009 № 23-рп/2009  зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.
За змістом  ст.134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною чи третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, установлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (послуг), виконаних (наданих) адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути сумірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до ч. 7 та ч. 9  ст. 139 КАС України  розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, установлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд ураховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим і пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до  закону  досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем понесені витрати на правничу допомогу в розмірі 6 810,00 грн, підтвердженням чому є договір від 01.03.2021, протокол погодження договірної ціни, акт приймання передачі наданих послуг від 12.03.2021 та квитанція до прибуткового касового ордеру на суму 6 810,00 грн.
Оскільки за наслідками розгляду справи в апеляційному порядку позов підлягає задоволенню у повному обсязі, то  колегія суддів  вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача 6810,00 грн витрат на правову допомогу.
Щодо зміни розподілу судового збору, колегія суддів зазначає таке.
Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України  при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до квитанції № 0.0.2047621548.1 від 12.03.2021 позивачем за подання позову сплачено судовий збір у розмірі: 1816,00 грн, за подання апеляційної скарги позивач сплатив: 2724,00 грн, про що свідчить квитанція № 0.0.2179383131.1 від 30.06.2021.
Отже, з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань необхідно стягнути на користь позивача судовий збір у розмірі   4  540,00 грн.

Керуючись ст.ст. 139 241, 242, 250, 308, 311, 312, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 17  травня 2021  року  скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення своєчасного повного розрахунку при звільненні та стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 13.02.2021 по день розгляду справи в суді, з розрахунку середньоденного заробітку (грошового забезпечення) у розмірі 473,18 грн.
Прийняти нове рішення в цій  частині про задоволення позовних вимог.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення своєчасного повного розрахунку при звільненні.  
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 13.02.2021 по 28.09.2021 у розмірі 107  885,04 грн.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 4  540 (чотири тисячі п`ятсот сорок) грн 00 коп.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1   6810 (шість тисяч вісімсот десять) грн 00 коп витрат на правову допомогу.
У решті рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 17  травня 2021  року залишити без змін
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 328 КАС України.
  Повний текст постанови виготовлено 28  вересня 2021  року.

Головуючий суддя	Л.Т. Черпіцька	
 Судді:	 О.Є. Пилипенко	
 	 Я.М. Собків