ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова 
Іменем України 

21 липня 2021 року      
м. Харків

Справа № 640/11581/18      
Провадження № 22-ц/818/1671/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Пилипчук Н.П. ,
суддів: Тичкової О.Ю., Маміної О.В.,
за участю секретаря судового засідання : Гармаш К.В.,

Учасники справи:
позивач:  ОСОБА_1 ,
відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 23 листопада 2020 року, ухвалене суддею Попрас В.О., -

В С Т А Н О В И В :

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

В обгрунтування позову зазначає, що з 22 січня 1994 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 26 вересня 2017 року шлюбу було розірвано. Під час перебування у шлюбі за спільні кошти подружжя було придбано автомобіль ВАЗ 21104 1596 (VIN)  НОМЕР_1 , який був зареєстрований на ім`я відповідача. Також, під час шлюбу була придбана квартира, яка розташована за адресою:  АДРЕСА_1 . При цьому зазначає, що вказана квартира була придбана за частину спільних грошових коштів, які є спільною власністю подружжя, а частина квартири придбана за її власні грошові кошти. Так, 2/4 частини квартири за адресою:  АДРЕСА_1 , придбані за її особисті кошти, наданій їй  ОСОБА_3 , а інші 2/4 частини цієї квартири придбані за спільні кошти подружжя. Так, частину грошових коштів на придбання квартири були надані під розписку її бабусею – ОСОБА_3  в розмірі 27 000 доларів США. Умовою передачі даних грошових коштів було продаж належної  ОСОБА_3  двокімнатної квартири, розташованої за адресою:  АДРЕСА_2 . Виручені грошові кошти з продажу цієї квартири надані на придбання квартири розташованої за адресою:  АДРЕСА_1 , з умовою надання права довічного проживання у даній квартирі, а також взяття на себе обов`язку пов`язаного з похованням після смерті бабусі. Після здійснення купівлі - продажу квартири, розташованої за адресою:  АДРЕСА_2 , яка належала  ОСОБА_3 , у той же день 06 грудня 2006 року, грошові кошти були передані їй для придбання спірної квартири, яку було придбано 06 грудня 2006 року. Оціночна вартість спірної квартири становить 680 105грн., тому вартість 2/4 частини придбаної квартири складає 340 052,50грн. Спільна сумісна власність на дану квартиру, яка підлягає поділу між сторонами, складає 1/4 частину спірної квартири. Також вказує, що Автомобіль ВАЗ 21104 1596 (VIN)  НОМЕР_1 , залишився у користуванні відповідача, яким він розпорядився на власний розсуд та відчужив без її згоди. Згідно звіту про оцінку майна автомобілю ВАЗ 21104 від 29.01.2018, виконаного ТОВ «МЕГАПОЛІС І ПАРТНЕРИ», ринкова вартість автомобіля складає 52 574грн., а тому вартість 1/2 частини автомобіля складає 26287грн. Оскільки відповідач продав автомобіль ВАЗ 21104 1596 (VIN) НОМЕР_1 , тобто на власний розсуд розпорядився спільним транспортним засобом, придбаним у шлюбі, вважає, що з відповідача на її користь підлягають стягненню грошові кошти за належну їй частину автомобіля в розмірі 26287 грн.

Просить суд, з урахування останніх уточнень: 
визнати за нею право власності на 2/4 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;
визнати за нею право власності на 1/4 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , залишивши за відповідачем право власності на 1/4 частини вказаної квартири;
стягнути з відповідача на її користь грошові кошти у розмірі 26 287 грн. за частку в спільній сумісній власності подружжя на автомобіль ВАЗ 21104 1596 (VІN) НОМЕР_1 , а також сплачений судовий збір.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 23 листопада 2020 року позов  ОСОБА_1 – задоволено частково.
Поділено майно подружжя наступним чином:
визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 .
визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 .
В іншій частині в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 3400,52грн. 

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не надав жодної оцінки письмовим доказам та поясненням свідків, які перед початком допиту були попереджені про кримінальну відповідальність.
Також вказує, що суд не з`ясував джерело походження коштів на які була придбана спірна квартира.
Що стосується позовних вимог в частині відшкодування 1/2 частини спірного транспортного засобу, то судом не було взято до уваги той факт, що подружжя припинило сумісне проживання набагато раніше ніж було розірвано шлюб. Оскільки транспортний засіб було продано без її згоди, вона має право на 1/2 частину від її ринкової вартості.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, а саме визнаючи за сторонами право власності по 1/2 частці на спірну квартиру, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не доведено, що частина сплачених за придбання спірної квартири грошових коштів, отримані згідно розписки та акту передачі грошей від 06 грудня 2006 року від ОСОБА_3 , а також того факту, що вказані в розписці від 06 грудня 2006 року грошові кошти є особистою власністю позивачки та були витрачені на придбання спірної квартири.
Відмовляючи позивачу у стягненні Ѕ частини вартості спірного автомобіля, суд зазначив, що 
шлюб між сторонами розірваний рішенням Київського районного суду м. Харкова від 26 вересня 2017 року, тобто більше ніж через рік після вибуття з власності подружжя спірного автомобіля.

Проте, повністю погодитися з таким висновком суду колегія суддів не може, виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що з 22 січня 1994 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 26 вересня 2017 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 розірвано.

Матеріали справи свідчать, що у період шлюбу 06 грудня 2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Аверіною М.Е., згідно умов якого ОСОБА_4 було придбано квартиру АДРЕСА_4 . Право власності на вказана квартиру було зареєстровано за ОСОБА_4 ..

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що згідно повідомлення Регіонального сервісного центру в Харківській області автомобіль ВАЗ 21104 1596 (VIN) НОМЕР_1 з 31 травня 2007 року перебував на обліку та був зареєстрований за ОСОБА_2 . З 01 липня 2016 року автомобіль ВАЗ 21104 1596 (VIN) НОМЕР_1 згідно договору купівлі-продажу перереєстрований на нового власника – ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Норми Сімейного кодексу України (далі – СК України) у статтях 57 та 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку.

Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частина майна дружини та чоловіка є рівними. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частина четверта статті 71 СК України).

Згідно ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.

Згідно роз`яснень, які містяться в п.п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.
Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Оскільки законом презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, то обов`язок з доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладений на останнього.

У позовній заяві ОСОБА_4 , підставою своїх позовних вимог зазначає, що 2/4 частини спірної квартири позивачка придбала за особисті грошові кошти, які вона отримала від своєї бабусі ОСОБА_3 в розмірі 27000 доларів США, що, як на її думку, підтверджується розпискою та актом передачі грошей від 06 грудня 2006 року.

Відповідач проти зазначених фактів заперечує, наполягаючи на тому, що спірна квартира була куплена за грошові кошти подружжя.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.
Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

Так, на підтвердження своїх позовних вимог позивачем надано розписку від 06 грудня 2006 року згідно якою ОСОБА_4 отримала у своєї бабусі ОСОБА_3 , у присутності ОСОБА_7 , грошові кошти в розмірі 27 000 доларів США для придбання у власність квартири. При цьому, ОСОБА_4 зобов`язалася провести у придбаній ОСОБА_3 квартирі ремонт – у найкоротші терміни зробити її придатною для проживання, після чого надати ОСОБА_3 право довічного утримання у зазначеній квартирі. Крім того, ОСОБА_4 зобов`язалася спільно з ОСОБА_7 взяти на себе всі витрати, пов`язані з похованням та проведенням поминальних обрядів після смерті ОСОБА_3 та встановленням надгробного пам`ятника.

Також, позивачем надано акт передачі коштів складений 06 грудня 2006 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 згідно якого ОСОБА_3 передала, а ОСОБА_4 отримала грошові кошти в сумі 27 000 доларів США, згідно виконання обов`язків за розпискою від 06 грудня 2006 року.

Між тим, договір купівлі-продажу квартири від 06 грудня 2006 року не містить будь-яких застережень, що частина спірної квартири, а саме 2/4 частки, придбається за особисті кошти позивачки.

ОСОБА_2 при посвідчені вказаної угоди надав нотаріально посвідчену згоду на купівлю спірної квартири при цьому вказував, що гроші, які витрачаються на придбання квартири є спільною сумісною власністю подружжя.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що для придбання спірної квартири були використані грошові кошти, отримані від продажу квартири ОСОБА_3 .

Представник позивача пояснив, що зі змісту розписки від 06 грудня 2006 року вбачається, що грошові кошти в сумі 27 000 доларів США були подаровані ОСОБА_4 .

Між тим, згідно ч.5 ст.719 ЦК України договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

За таких обставин, розписку від 06 грудня 2006 року та акт передачі коштів від 06 грудня 2006 року неможна вважати належними та допустимими доказами того, що частина вартості спірної квартири була сплачена за рахунок особистих коштів позивача.

За таких обставин, колегія суддів не може зробити беззаперечний висновок, що на придбання спірної квартири позивачем витрачались її особисті грошові кошти, в зазначеному нею розмірі.

Оскільки позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження того факту, що спірна квартира придбалась сторонами за грошові кошти, частина з яких є особистою власністю позивача, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що остання підлягає поділу, виходячи із рівності часток подружжя, тобто по 1/2 частині квартири за кожним.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивачки грошових коштів у розмірі 26 287 грн. за частку в спільній сумісній власності подружжя на автомобіль ВАЗ 21104 1596 (VІN) НОМЕР_1 , то колегія суддів зазначає наступне.

Матеріали справи свідчать, що згідно повідомлення Регіонального сервісного центру в Харківській області автомобіль ВАЗ 21104 1596 (VIN) НОМЕР_1 з 31 травня 2007 року перебував на обліку та був зареєстрований за ОСОБА_2 . 

Між тим, 01 липня 2016 року вищевказаний автомобіль згідно договору купівлі-продажу перереєстрований на нового власника – ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач  ОСОБА_4 зазначає, що вказаний автомобіль був відчужений відповідачем без її згоди.

Право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя передбачені статтею 65 СК України.

Відповідно до частини 2 статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, однак дружина або чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
Частиною 4 статті 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У відповідності до частини 3 статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном.

Отже, один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя 1/2 частину вартості спільного майна, якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби.

Відповідно до Звіту про оцінку майна автомобілю ВАЗ 21104 від 29 січня 2018 року, виконаний ТОВ «МЕГАПОЛІС І ПАРТНЕРИ» вартість даного транспортного засобу станом на 29 січня 2018 року складає 52 574грн.

Частина 1 статті 369 ЦК України визначає, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно.

Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду від 05 квітня 2019 року по справі №645/4711/15-ц.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшла висновку про те, що спірний автомобіль був спільною сумісною власністю подружжя, набутий за час шлюбу, що не заперечується сторонами, є цінним майном та неподільною річчю. Проте відповідач здійснив його продаж іншій особі без згоди позивачки, як другого з подружжя.

Висновок суду, що оскільки шлюб між сторонами був розірваний більше ніж через рік після вибуття з власності подружжя спірного автомобіля, на час розгляду справи про розірвання шлюбу спору про поділ майна подружжя не було, а тому підстави для стягнення з відповідача на користь позивача компенсацію вартості 1/2 частини спірного автомобіля відсутні – є помилковим.

Відсутність спору про поділ майна подружжя на час розгляду справи про розірвання шлюбу не позбавляє право будь-кого із подружжя звернутися після розірвання шлюбу з позовом до суду про поділ майна подружжя, який наразі є предметом розгляду у даній справі.

Представник відповідача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції пояснив, що сторони не проживали спільно та не вели спільного господарства з 2013 року.

Оскільки вищевказаний автомобіль, який є спільним сумісним майном подружжя, який було відчужено ОСОБА_2 без згоди дружини, а доказів того, що отримані ним кошти було використано в інтересах сім`ї матеріали справи не містять, апеляційний суд на підставі досліджених доказів дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя зі ОСОБА_2 на користь   ОСОБА_4 компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки ВАЗ 21104 1596 (VІN) НОМЕР_1 , у розмірі 26 287грн.

Згідно п.п.1,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду в частині відмови у задоволенні позову в частині стягнення компенсації вартості 1/2 частини автомобіля ВАЗ 21104 1596 (VІN) НОМЕР_1 підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення цих позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 2, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 23 листопада 2020 року – в частині відмови у задоволенні позову в частині стягнення компенсації вартості 1/2 частини автомобіля ВАЗ 21104 1596 (VІN) НОМЕР_1 – скасувати.

Стягнути з  ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_5 , ідентифікаційний код № НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_6 , ідентифікаційний код № НОМЕР_3 ) компенсацію 1/2 частини вартості автомобіля ВАЗ 21104 1596 (VІN) НОМЕР_1 в розмірі 26 287грн. (двадцять шість тисяч двісті вісімдесят сім гривень 00коп.).

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий –                                                                                                Н.П. Пилипчук

Судді –                                                                                                       О.В. Маміна 

                                                                                                                О.Ю. Тичкова