ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4652/21 Справа № 202/8068/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бєльченко Л. А. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,
за участю секретаря - Солодової І.М., 

       розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 10 лютого 2021 року у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 , треті особи: Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз», Комунальне підприємство «Криничанське бюро технічної інвентаризації» про усунення перешкод у користуванні майном, що знаходиться в спільній частковій власності, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування запису, - 

ВСТАНОВИЛА:
       
       У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в обгрунтування якого зазначив, що позивачеві і відповідачеві на праві спільної часткової власності належить домоволодіння АДРЕСА_1 у розмірі 33/50 і 17/50 часток відповідно. Домоволодіння в цілому складається з: житлового будинку А-2 загальною площею 94.2 кв.м., житловою площею 50,8 кв.м., сараю Б, літньої кухні –В, убиральні –Д, душу –Е, убиральні - Ж, гаражу (тимчас.)-З, душу-И, навісу –Л, №1-3,1- споруди.
       Відповідачем ОСОБА_2 здійснено реконструкцію частини житлового будинку та реконструкцію сараю та літньої кухні під гараж. Під час проведення 09 листопада 2015 року технічної інвентаризації житлового будинку, будівель і споруд було встановлено, що самовільно збудованими є будівлі під літерами А3-1 частина прибудови, мансардний поверх над літерою А-2, а також здійснено самовільно переобладнання по літері А1-1 в приміщенні 2-2, внаслідок чого загальна площа приміщень склала 119 кв.м., а житлова 56,5 кв.м.
       Державна реєстрація права власності на об`єкт нерухомого майна (номер запису про право власності 1744228) в результаті реконструкції проведена на підставі рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно КП «Криничанське бюро технічної інвентаризації» Профатілової М.С, індексний номер: 48893264 від 27 вересня 2019 року.
       Проте, позивач, як співвласник спільної часткової власності, не надавав відповідачеві дозволу на реконструкцію чи добудову домоволодіння, тому його реєстрація права власності за останнім є порушенням права власності позивача.
       У зв`язку з чим, уточнивши позовні вимоги заявою від 21 вересня 2020 року, позивач просив суд скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 48893264 від 27 вересня 2019 року та скасувати запис:1744228 від 01 липня 2013 (12:18:06), усунути перешкоди в праві користування майном, що знаходиться в спільній частковій власності, шляхом знесення самочинно збудованого нерухомого майна: будівля літерою А3-1 – частина прибудови, мансардний поверх н/д літерою А-2 і самовільно здійснене переобладнання по літері А1-1 в приміщенні 2-2.
       Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 10 лютого 2021 року відмовлено ОСОБА_1 у позовних вимогах до ОСОБА_2 , треті особи: АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз», КП «Криничанське бюро технічної інвентаризації» про усунення перешкод у користуванні майном, що знаходиться в спільній частковій власності, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування запису.
       Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог у повному обсязі.
        ОСОБА_2 , відповідно до ст. 360 ЦПК України, подала відзив, в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів скарги.
       Інші учасники процесу не скористалися своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
       Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду — без змін, з огляду на таке.
       Судом встановлено, що ОСОБА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22 грудня 2015 року, є власником 33/50 часток домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з житлового будинку А-2 загальною площею 94,2 кв.м., житловою площею 50,8 кв.м., сараю-Б, літньої кухні-В, убиральні -Д, душу - Е, убиральні –Ж, гаражу –З (тимчас), душу-И, навісу–Л, №1-7,1 споруди (а.с.15-17, т.1).
        ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_3 ), на підставі дублікату свідоцтва про право на спадщину за законом від 14 вересня 2009 року, виданого 07 липня 2011 року, належить 17/50 часток домоволодіння за цією ж адресою, які складаються відповідно до цього правовстановлюючого документу з житлового будинку А-2, загальною площею 94,2 кв.м., житловою площею 50,8 кв.м., сараю-Б, літньої кухні-В, убиральні -Д, душу - Е, убиральні –Ж, гаражу –З (тимчас), душу - И, навісу –Л, №1-3,1 споруди (а.с.121,122, т.1).
       Зазначене домоволодіння перебуває у спільній частковій власності сторін, виділ в натурі або порядок користування домоволодінням не визначався, але порядок користування домоволодінням фактично склався ще між попередніми його власниками. Згідно технічних документів на домоволодіння останнє фактично розподілено на квартиру АДРЕСА_2 , що не заперечували представники сторін в судовому засіданні.
       Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна частка ОСОБА_2 у домоволодінні включає самовільно побудовані: частину прибудови А3-1, площею 7.7 кв.м, мансардний поверх над літ А-2 площею 17.1 кв.м., (а.с.18-20, т.1). Також має місце переобладнання в приміщення 2-2 літера А1-1. 
       Відповідно до повідомлення про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1) про зміну даних у повідомленні про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1) від 22 травня 2019 року ОСОБА_2 дозволено реконструкцію частини житлового будинку (квартира АДРЕСА_3 (а.с.123,124, т.1).
       Згідно з актом від 22 жовтня 2019 року № 00000000484, складеним за результатами проведення позапланового заходу на об`єкті: «реконструкція частини житлового будинку (квартира АДРЕСА_4 ) та реконструкція сараю та літньої кухні під гараж за адресою: АДРЕСА_1 » інспекцією виявлено недостовірні дані в повідомленні про початок виконання будівельних робіт та у декларації про готовність об`єкта до експлуатації в частині зазначення замовником будівництва її одноосібно, в той час як вона є власником частки -17/50 (а.с.207-217, т.1).
       Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено порушення його прав з боку відповідача, тому дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову.
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
       Відповідно до ст. 317 ч.1 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном. Зазначені положення кореспондуються зі статтею 41 Конституції України.
       Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконання обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
       Положення частин першої і другої статті 321 цього Кодексу встановлює, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
       Відповідно до частин першої і другої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
       Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч.1 ст. 356 ЦК).
       Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою (ч.1 ст. 358 ЦК).
       Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
       Згідно частиною першою статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
       Відповідно до частини першої статті 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» замовник має право проводити будівельні роботи після: подання замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт відповідному органу державного архітектурно будівельного контролю – щодо об`єктів будівництва, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1).
       Згідно з частиною четвертою цієї статті Закону реконструкція об`єктів будівництва без зміни геометричних розмірів їхніх фундаментів у плані може здійснюватись за відсутності документа, що засвідчує право власності чи користування земельною ділянкою.
       Відповідно до частин першої і другої статті 39-1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» у разі, якщо замовник самостійно виявив технічну помилку у надісланому повідомленні про початок виконання підготовчих чи будівельних робіт, зареєстрованій декларації про готовність об`єкта до експлуатації, а також у разі виявлення відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю недостовірних даних, наведених у надісланому повідомленні чи зареєстрованій декларації, які не є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом відповідно до закону, до такого повідомлення або декларації вносяться зміни у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
       У разі виявлення відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю факту подання недостовірних даних, наведених у надісланому повідомленні чи зареєстрованій декларації, які є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом, зокрема, якщо він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи без належно затвердженого проекту або будівельного паспорта, а також у разі скасування містобудівельних умов та обмежень, реєстрація такої декларації, право на початок виконання підготовчих або будівельних робіт, набуте на підставі поданого повідомлення, підлягають скасуванню відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч.2 ст. 39-1 Закону).
       Частиною четвертою статті 376 ЦК України встановлено, що, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
       У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил, суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.
       Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.
       Як вбачається з матеріалів справи, об`єкт реконструкції з літерою А3-1- частина прибудови, щодо якого позивач ставить питання про знесення, побудований ще за час життя ОСОБА_4 і дозвіл на будівництво цієї прибудови надано рішенням виконкому Індустріальної районної ради народних депутатів від 14.07.1989 року (а.с.138 т.1). 
Згідно з рішенням виконкому Індустріальної районної ради народних депутатів від 04.12.1987 року № 603.17 ОСОБА_4 за час свого життя узаконив сарай літ Б, літ Г, літню кухню літ В, побудовані на земельній ділянці, що була відведена йому рішенням Амур - Нижньодніпровської районної ради депутатів трудящих м. Дніпропетровська від 10.04.1956 року № 630 площею 567 кв.м. (а.с. 125,140 т.1).
       Відповідно до технічного висновку від 02 березня 2011 року по інструментальному обстеженню будівельних конструкцій по АДРЕСА_1 , рік побудови прибудови літ. А3-1 - 2005 р.; мансарди над літ. А-2 – 2008 р.(а.с.149, т.1).
       Відповідно до рішення народного суду Індустріального району м. Дніпропетровська від 12 травня 1982 року між співвласниками на той час домоволодіння ОСОБА_5 і ОСОБА_4 був визначений порядок користування земельною ділянкою за вище вказаною адресою (а.с. 141, т.1).
       Так, колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що відповідач від батька успадкувала домоволодіння зі спорудами визначеними у свідоцтві про право на спадщину без жодних добудов, оскільки, під час судового розгляду було встановлено, що хоча між співвласниками спільної часткової власності за спірною адресою об`єкти нерухомості не були поділені в натурі, не був визначений порядок користування домоволодінням, проте фактично ще між попередніми власниками склався такий порядок користування і жоден з них не пред`являв претензій з цього приводу. Зокрема, прибудову мансарди над літ. А-2, частину прибудови літ А3-1 здійснив ще ОСОБА_4 (дід відповідача) на підставі дозволу і узаконив на підставі діючого на той час законодавства. Тобто, ОСОБА_2 здійснила лише реконструкцію сараю і літньої кухні під гараж без зміни геометричних розмірів фундаменту цих об`єктів та провела ремонтні роботи.
       В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 також посилається на те, що відповідачем було проведено будівництво та реконструкцію без належного дозволу.
       Колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянта, з наступних підстав.
       Відповідно до частини четвертої статті 357 ЦК України співвласники житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує інших прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності.
       Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
       У пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що, застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого: відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням права володіння, порушуються його право власності чи законного володіння. Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушує право позивача. 
       Однак, за встановлених судом першої інстанції під час розгляду справи обставин, позивачем не було доведено та не надано переконливих належних і допустимих доказів того, що в результаті реконструкції об`єктів нерухомості: прибудови А3-1, мансардного поверху над літ А-2, переобладнання в приміщення 2-2 літера А1-1 без зміни геометричних розмірів порушені його права як співвласника часткової власності у домоволодінні, адже вказаними об`єктами ані позивач, ані попередні співвласники 33/50 частин домоволодіння ніколи не користувалися. 
       Крім того, технічним висновком з інструментального обстеження будівельних конструкцій житлових добудов літ. А3-1,А1-1 частини житлового будинку літ А-2 за спірною адресою від 02 березня 2011 року встановлено, що всі несучі конструкції знаходяться у задовільному стані та придатні для експлуатації (а.с. 144-153, т.1).
       При цьому, у постанові від 31 жовтня 2018 року по справі № 725/5630/15-ц Велика Палата Верховного Суду відзначила, що юридичними фактами, які складають правову підставу знесення самочинного будівництва, є: істотне відхилення від проекту та/або істотне порушення будівельних норм і правил, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; неможливість проведення перебудови або відмова особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, від її проведення. При вирішенні питання, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, необхідно з`ясовувати, зокрема, як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо. Крім того, вирішуючи питання про знесення нерухомого майна, суди в кожному випадку з`ясовують яку частину земельної ділянки займає споруджена будівля, її розмір і конфігурацію, яка частина будівлі підлягає знесенню. 
       Наведене свідчить, що знесення самочинно збудованого об`єкта є крайнім заходом і можливе лише, коли використано усі передбачені законодавством заходи з метою усунення порушень.
       Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині, оскільки під час розгляду справи не встановлено порушення як прав позивача, так і прав інших осіб, суспільних інтересів, проведеною відповідачем реконструкцією домоволодіння по АДРЕСА_1 .
       Позовні вимоги, викладені у тому числі і в апеляційній скарзі, про скасування рішення державного реєстратора та запису про державну реєстрацію права власності № 1744228 не підлягають задоволенню, адже, є похідними від позовних вимог щодо усунення перешкод у користуванні майном шляхом знесення, а, оскільки, в задоволені цих вимог позивачу було відмовлено, тому підстав для задоволення решти вимог у суду немає.
       Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність оскаржуваного судового рішення.
       Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
       Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх.
       Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
       Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.
       Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін.
       Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи судове рішення без змін, не змінює розподіл судових витрат.
       Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
       Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 10 лютого 2021 року — залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                          В.С. Городнича

       Судді:                                                                          О.В. Лаченкова

                                                                        М.Ю. Петешенкова