КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа № 357/2538/21
провадження № 22-ц/824/9748/2021
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
15 вересня 2021 року                                                                                                  м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача Кирилюк Г.М.,
суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А. 
при секретарі Гайворонському В. М.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за  позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа: Київська обласна філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції у Київській області про скасування арешту нерухомого майна та виключення запису про обтяження, за апеляційною скаргоюВідділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 квітня 2021 року у складі судді Ярмоли О. Я., 
 
встановив:
 
05.03.2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним  позовом, в якому просив зобов`язати Центральне міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зняти з-під арешту  1/5 частину квартири АДРЕСА_1 , виключити запис на підставі ВП №18172851, зареєстрованого за №10267653 реєстратором:  Київська обласна філія державного підприємства «Інформаційний центр» 20.09.2010.
Посилався на ті підстави, що він є власником 1/5 частини квартири АДРЕСА_1 . Також  квартира  належить  іншим  його   членам  родини:  ОСОБА_2   (1/5), ОСОБА_3   (1/5), ОСОБА_4 ( 2/5).
15.12.2020 йому стало відомо, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Держаному реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо  об`єкта нерухомого майна  -   20.09.2010  17:59:58 год. за №10267653 реєстратором Київської обласної філії державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України  внесено запис про арешт нерухомого майна на 1/5 вказаної квартири на підставі постанови про арешт боржника та оголошення заборони на його відчуження  №18172851, яка належить  ОСОБА_5 
15.12.2020 він звернувся до Центрального   міжрегіонального  управління   Міністерства юстиції  ( м. Києва) з заявою про зняття арешту.
18.01.2021  відповідач  надіслав відповідь,  в якій повідомив,  що   у нього на  виконанні  перебувало   виконавче провадження,   а він  не  є стороною цього виконавчого  провадження. Не заважаючи на  те, що   ОСОБА_5 не є  власником  1/5 частини квартири,  відповідач  відмовив  у знятті арешту. 
Своїми діями відповідач  порушує  його  права на  розпорядження   належною   йому на праві власності  частиною квартири, що  стало  підставою для  звернення  до  суду  з даним позовом.
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 квітня 2021 року вказаний позов задоволено. 
Зобов`язано Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Києва)  зняти арешт з нерухомого майна, а саме: 1/5 частини квартири АДРЕСА_1 .
Виключено   з Єдиного державного реєстру заборону на відчуження об`єктів нерухомого майна запис, вчинений на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, АА №300248, 17.09.2010, підрозділ примусового виконання рішень відділу ДВС ГУЮ у Київській області, ВП №18172851, реєстраційний номер обтяження: №10267653, який було зареєстровано реєстратором Київської обласної філії державного підприємства «Інформаційний центр» 20.09.2010 року про арешт майна 1/5 частини квартири АДРЕСА_1 .
В поданій  апеляційній скарзі Відділ   примусового  виконання   рішень Управління  забезпечення  примусового   виконання  рішень  у Київській  області Центрального   міжрегіонального   управління  Міністерства  юстиції ( м. Київ)  просить   скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову. 
Свої доводи мотивує тим, що згідно  інформації   з Автоматизованої  системи  виконавчого  провадження  (ВП-підрозділ) встановлено, що у відділі примусового   виконання  рішень  Управління  державної виконавчої   служби  Головного   територіального управління   юстиції  у Київській області  на виконанні перебувало виконавче провадження № 18172851 з примусового виконання виконавчого листа № 2-3674/09, виданого 17.12.2009 Печерським районним судом м. Києва,   відповідно  до  якого  стягнуто  солідарно  з ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на користь ВАТ «Кредитпромбанк» 5 024 439,57 грн заборгованості за кредитними договорами та 1 950 грн у відшкодування  судових  витрат, а всього 5 026 389,57 грн.
13.03.2010 державним виконавцем у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №18172851, копія якої направлена сторонам до виконання та до відома.
17.09.2010 відповідно до постанови про арешт боржника та оголошення заборони на його відчуження АА №300248 в рамках виконання виконавчого провадження №18172851 до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна внесено обтяження на 1/5 частини квартири АДРЕСА_2 , власником 1/5 частини якої є ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
03.12.2010 державним виконавцем керуючись п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу.
При винесенні  рішення  судом  першої інстанції  не  було встановлено,  що   боржник  ОСОБА_5    є  сином  позивача ОСОБА_1 .  Станом на  29.04.2021  рішення суду боржником по ВП № 18172581 не виконано, а тому відсутні підстави для зняття арешту з майна боржника (коштів).
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_7 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Посилається на  ті підстави, що  ОСОБА_5   не  є  власником  1/5 частини квартири, а  апеляційна  скарга  не  містить жодних правових норм, що арешт має бути накладений саме на його майно та майно інших членів його родини.
В судовому засіданні ОСОБА_7 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції  без змін.
Інші  учасники справи в судове засідання  не  з`явились,  про  день, час та місце розгляду справи  повідомлені  судом  належним чином. 
Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом  встановлено, що  згідно    Інформації  з Державного   реєстру  речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 14 серпня 2020 року, право  власності на    квартиру   в житловому будинку, розташованому за адресою:  АДРЕСА_3 , зареєстровано   за :  22.11.2004  ОСОБА_1 (  1/5 частина), ОСОБА_2   (1/5 частина), ОСОБА_3   ( 1/5 частина),  20.05.2009 ОСОБА_4   (2/5 частини).    
1/5 частина  вказаної квартири   перебуває в обтяженні на  підставі постанови  про  арешт боржника та оголошення  заборони на  його   відчуження, АА №300248, 17.09.2010, підрозділ  примусового   виконання рішень відділу  державної виконавчої  служби  Головного  управління  юстиції  у Київській області, ВП  №18172851; власник -   ОСОБА_5 , код  АДРЕСА_4 ;  реєстраційний номер  обтяження: 10267653. 
Ухвалюючи  рішення  про  задоволення  позову,  суд першої інстанції виходив з того,  що   на виконанні  у відповідача  відсутні  відкриті виконавчі  провадження, в межах  яких  можливе звернення  стягнення  на  майно  боржника ОСОБА_5 . На  час винесення  постанови   про  арешт майна 17.09.2010  останній   вже не  був власником  1/5 частини спірної квартири, оскільки  ще  07.05.2009 відчужив свою частку  в спільному  майні за договором  дарування  на  користь ОСОБА_4 , а тому обтяження  майна    було вчинено  протиправно, що порушує   права співвласників вказаної квартири. 
Апеляційний суд  не  може  погодитись   з такими висновками  суду  першої інстанції.
Звертаючись  до  суду  з позовом  до   Центрального   міжрегіонального  управління  Міністерства юстиції  ( м. Київ)  про   зобов`язання   звільнити з-під арешту 1/5 частину  нерухомого  майна, позивач посилається на  порушення  його   права власності, зокрема права розпорядження  належною  йому частиною  квартири  у зв`язку з наявністю арешту, накладеного в межах виконавчого провадження, боржником у якому є його син  ОСОБА_5 .
Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Позовом є вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі.
Основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову (індивідуалізуючі ознаки позову) являються предмет і підстава.
Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами - суб`єктивним правом і обов`язком відповідача.
Підставу позову складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не  інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в  межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з частиною першою статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.
Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.
Статтею 50 ЦПК України визначено, що позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права і обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки.
Згідно частини першої-другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Пред`явлення позову до неналежного відповідача (або непред`явлення позову до належного відповідача (співвідповідача)) не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. Вказане може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог по суті заявлених вимог.
Зазначене відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16 (провадження № 14-61цс18).
Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).
Разом з тим відповідачами у такій справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.
Вказане узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 521/17712/15 (провадження № 61-11321св18) та від 13 листопада 2019 року у справі № 745/691/18 (провадження №61-7248св19).
Враховуючи, що  позивач просить зняти арешт із належного йому нерухомого майна, що накладений постановою державного виконавця  підрозділу  примусового   виконання рішень відділу  державної виконавчої  служби  Головного  управління  юстиції  у Київській області в межах виконавчого провадження  №18172851,   вказані  вимоги пред`явлені до неналежного відповідача, а боржник та особа, в інтересах якої накладено вказаний арешт не залучено до участі у справі у якості відповідачів,  правові  підстави для  задоволення  вказаного  позову  відсутні. 
Відмова в задоволенні  позову  про  зняття арешту з майна з підстав пред`явлення цих вимог  до неналежного відповідача не позбавляє особу права звернутись до суду з позовом з правильно визначеним суб`єктним складом, зокрема до осіб, які мають відповідати за позовом.  
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було неправильно  застосовано норми матеріального права, висновки суду  не відповідають   обставинам справи,  тому рішення суду  підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в  задоволенні позовних вимог.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України
 
 постановив:
 
Апеляційну скаргу  Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) задовольнити.
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 квітня 2021 року скасувати.
У задоволенні  позову  ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа: Київська обласна філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції у Київській області про скасування арешту нерухомого майна та виключення запису про обтяження відмовити. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст судового  рішення  складено  17 вересня  2021  року. 

Суддя-доповідач:                                                             Г. М. Кирилюк
 
Судді:                                                                                І. М. Рейнарт                                
                                                                      
                                                                                          Т. А. Семенюк