КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження                                                             Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/7951/2021                                          
 
                                                          П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
          м. Київ                                                                                         Справа № 757/62043/18-ц
 
06 липня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів  Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді  - Ратнікової В.М.
суддів                         - Левенця Б.Б.    
                                    - Верланова  С.М.
при секретарі             - Спеней О.С.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача Національного антикорупційного бюро України на рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 березня 2021 року, ухвалене під головуванням судді  Матійчук Г.О., у справі за позовом Національного антикорупційного бюро України до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання угод недійсними,-
 
                                                 в с т а н о в и в:
 
13 грудня 2018 року Національне антикорупційне бюро України звернулось до Печерського районного суду м. Києва з позовом до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання угод недійсними.
На обґрунтування позовних вимог зазначало, що детективами НАБУ здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні №52017000000000016 від 04.01.2017 року. В процесі здійснення досудового розслідування  ОСОБА_3 було повідомлено про підозру. З метою ухилення від кримінальної відповідальності ОСОБА_3  переховувався від органу досудового розслідування та у серпні 2016 року залишив територію України. Досудовим розслідуванням також встановлено, що ОСОБА_3 перебуває у шлюбі з  ОСОБА_1 . Від  цього шлюбу у них є дочка  - ОСОБА_2 .
Відповідно до  відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно,  ОСОБА_1  була власником земельних ділянок в с. Рожни Броварського району Київської області, кадастрові номери: 3221287201:01:100:0052, 3221287201:01:100:0049, 3221287201:01:100:0051, 3221287201:01:100:0036, 3221287201:01:100:0035, 3221287201:01:100:0034, 3221287201:01:100:0050, 3221287201:01:100:0047. Також вона  була власником  земельних ділянок  в м. Біла Церква Київської області, кадастрові номери: 3210300000:04:032:0156, 3210300000:04:032:0157,  та власником квартир АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 ;  квартир АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 ; квартири  АДРЕСА_5 ; квартир АДРЕСА_8,АДРЕСА_6 ; квартири АДРЕСА_7 .
18.10.2016 року, 04.11.2016 року, 07.11.2016 року, 08.11.2016 року, 06.12.2016 року ОСОБА_1 ,за погодженням з  ОСОБА_3 ,  подарувала вище зазначене майно  їх дочці   ОСОБА_2 . 
Зазначає, що досудове розслідування  у кримінальній справі розпочато 11.01.2016 року, перші повідомлення про підозру оголошені та вручені 11.07.2016 року, зокрема, ОСОБА_6 , якому ОСОБА_3 надавав вказівки щодо розпорядження його грошовими коштами та ведення фінансових справ. Майже відразу після затримання ОСОБА_6 . ОСОБА_3 та ОСОБА_1 14.07.2016 покинули територію України. З липня  по вересень 2016 року  ОСОБА_1 не вчиняла дій, спрямованих на відчуження належного їй майна. Вважає, що фактично дії щодо приховування майна ОСОБА_1 розпочала з вересня 2016 року, передавши ОСОБА_2 корпоративні права щодо СП «Катрін», вартістю понад 140 млн. грн. Наступні дії ОСОБА_1 стосувались дарування земельних ділянок та квартир на користь ОСОБА_2 ,  такі дії розпочались 18.10.2016 року та фактично завершились 04.11.2016 року, 07.11.2016 року, 08.11.2016 року та 06.12.20118 року, що сторона обвинувачення пов`язує з повідомленням про підозру ОСОБА_7 , яке було вручено 26.10.2016 року.
Вважає, що  правочини  щодо відчуження нерухомого майна ОСОБА_1 на користь її з ОСОБА_3 доньки ОСОБА_2 мають ознаки фіктивності, як вчинені без наміру створення правових наслідків, з метою приховати майно підозрюваного ОСОБА_3 , уникнення накладення на нього арешту в рамках кримінального провадження для забезпечення його можливої конфіскації. За наслідками вчинення правочинів ОСОБА_2 набула право формальної власності на спірне нерухоме майно, проте фактичним власником та контролером цього майна залишається ОСОБА_3 спільно з ОСОБА_1 .
З огляду на вище викладене, посилаючись на ст. 234 ЦК України, просить визнати недійсними договори дарування, укладені між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округ  Оніщук О.М. та зареєстровані в реєстрі за №№ 2615, 2611, 2608, 2787, 2786, 2610, 2603 2613, 2612, 2614, 2759, 2791, 2790, 2756, 2757, 2908, 2758, 2766.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17.12.2018 р. справу за матеріалами позовної заяви Національного антикорупційного бюро України до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання угод недійсними направлено до Броварського міськрайонного суду Київської області за підсудністю.
Постановою Київського апеляційного суду від 10.04.2019 року ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 17.12.2018 р. скасовано та повернуто справу до суду першої інстанці для продовження розгляду.
Ухвалою Печерського  районного суду м.Києва  від 29.08.2019 року відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 09 березня 2021 року в задоволені позову Національного антикорупційного бюро України до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання угод недійснимивідмовлено.
 Не погоджуючись з таким рішенням  суду першої інстанції, 13 квітня 2021 року  позивач Національне антикорупційне бюро України подав апеляційну скаргу, в якій  просить скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 березня 2021 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що  рішення суду першої інстанції  є незаконним і необгрунтованим,  судом неповно з`ясовані дійсні обставини справи, неправильно застосовані норми матеріального  права та порушені норми процесуального права. Також судом  не враховані при ухваленні оскаржуваного рішення висновки  Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.
Зазначає, що  рішенням Конституційного Суду України від 05.06.2019 № 4-р(ІІ)/2019 положення п. 13 ч. 1 ст. 17 Закону № 1698-УІІ щодо  надання   НАБУ та його працівникам для  виконання  покладених на них обов`язків права на  подавати  до суду позови  про визнання  недійсними угод у порядку, встановленому законодавством України, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).
Водночас, відповідно до п. 2 резолютивної частини зазначеного рішення Конституційного Суду України від 05.06.2019 № 4-рЩ)/2019, положення п. 13 ч. 1 ст. 17 Закону 4 № 1698-УІІ визнане неконституційним, втрачаєчинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.
Отже, п. 13 ч. 1 ст. 17 Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України" від 14.10.2014 року № 1698-УІІ втратив чинність лише з 05.06.2019 року.
Відповідно до ч. 3 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Посилається на те, що у постанові Верховного Суду від 21.01.2020 року у справі № 910/114/20 колегія суддів, проаналізувавши вищезазначені норми законодавства та надаючи оцінку доводам учасників касаційного провадження щодо відсутності у Національного бюро процесуальної дієздатності у зв`язку із визнанням неконституційним окремих положень Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України», вказала, що "суд встановлює та оцінює процесуальну дієздатність особи, яка звернулася із позовом, на час вчинення нею окремої процесуальної дії, а саме на дату звернення такої особи із позовом. З матеріалів справи вбачається, що Національне антикорупційне бюро України звернулось до суду з даним позовом 29.12.2018 року (відповідно до штампу відділення поштового зв`язку на конверті). Тобто, на дату подання позовної заяви п. 13 ч. 1 ст. 17 Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України" від 14.10.2014 № 1698-УІІ був чинним. Враховуючи зазначене, доводи скаржників про те, що Національне антикорупційне бюро України не мало процесуальної дієздатності звертатися до суду з даним позовом є необгрунтованими".
Звертає увагу, що позовну заяву у цій справі Національним антикорупційним бюроУкраїни  було  направлено до Печерського районного суду м. Києва 13.12.2018 року, що підтверджується відповідною відміткою  про  реєстрацію позовної заяви  судом на першій сторінці позовної заяви. Отже, при зверненні до суду з даним позовом  Н АБУ керувалось та діяло на підставі п. 13 ч. 1 ст. 17 Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України", який на той час був чинним, та надавав працівникам Національного бюро право звертатись до суду із позовами про визнання недійсними угод.
До висновку щодо наявності у Національного бюро процесуальної дієздатності та неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права дійшла також колегія суддів Касаційного господарського суду у своїй постанові від 13.10.2020 року № 910/30/19.
Посилається також на те що, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції не надав оцінки доводам  позивача про те, що оспорювані договори дарування   земельних ділянок в с. Рожни Броварського району Київської області, кадастрові номери: 3221287201:01:100:0052, 3221287201:01:100:0049, 3221287201:01:100:0051, 3221287201:01:100:0036, 3221287201:01:100:0035, 3221287201:01:100:0034, 3221287201:01:100:0050, 3221287201:01:100:0047,  договори  дарування земельних ділянок  в м. Біла Церква Київської області кадастрові номери: 3210300000:04:032:0156, 3210300000:04:032:0157,   квартир АДРЕСА_11 , АДРЕСА_2 ;  квартир АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 ; квартири  АДРЕСА_5 ; квартир АДРЕСА_8,АДРЕСА_6 ; квартири АДРЕСА_7 , є фіктивними правочинами, так як  укладені між  ОСОБА_1 ,  за погодженням з  ОСОБА_3 , та   ОСОБА_2   без наміру створення правових наслідків, з метою приховати майно підозрюваного ОСОБА_3 , уникнення накладення на нього арешту в рамках кримінального провадження для забезпечення його можливої конфіскації. За наслідками вчинення правочинів ОСОБА_2 набула право формальної власності на спірне нерухоме майно, проте фактичним власником та контролером цього майна залишається ОСОБА_3 спільно з ОСОБА_1 .
Вказує також на те, що на майно ОСОБА_2 , набуте на підставі оспорюваних договорів, було накладено арешт  ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 01.03.2018 у справі № 760/3151/18.  Задовольняючи клопотання детектива Національного бюро про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 52017000000000016 від 04.01.2017, слідчий суддя  посилався на те, що  «Орган досудового розслідування вважає, що таке відчуження майна було спрямоване на його приховування з метою уникнення можливої наступної конфіскації цього майна. Апеляційним судом міста Києва 07.12.2017 року винесено ухвалу, якою дозволено здійснення спеціального досудового розслідування відносно ОСОБА_3 у кримінальному провадженні № 52017000000000016. Детективом доведено наявність підстав, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна з метою забезпечення конфіскації майна, як виду покарання, у цьому кримінальному провадженні».
Зазначає також, що під час допиту свідка ОСОБА_2 на запитання детектива «Що Вам відомо про СП «Катрін»?» свідок ОСОБА_2 повідомила: «Не чула про це підприємство» (протокол допиту свідка від 29.09.2016), хоча лише 13.09.2016 року отримала у власність корпоративні права, вартістю понад 140 млн грн на це підприємство від своєї матері ОСОБА_1 . Станом на 29.09.2016року   ОСОБА_2 була єдиним учасником Спільного українсько-йорданського підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Катрін», що підтверджується заявою ОСОБА_1 від 07.09.2016 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Самоплавською О.В. і відомостями, що внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачки ОСОБА_2   адвокат Губський Руслан Вікторович просить апеляційну скаргу Національного антикорупційного бюро України  залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Зазначає, що позивач  помилково вважає, що суд першої інстанції  прийшов до висновку  про відсутність  у НАБУ процесуальної  дієздатності  щодо подання вказаного позову, так як у такому випадку суд би залишив позов  без розгляду. Представник  відповідача заявляв у суді першої інстанції таке клопотання, але воно  не було задоволено судом. Печерський районний суд м.Києва  відкрив провадження у справі, здійснив  розгляд справи в повному обсязі та ухвалив рішення по суті позовних вимог. 
У постанові Верховного Суду від 21.01.2020 у справі № 910/114/19 (позивач помилково зазначає № 910/113/20), яку дослівно цитує НАБУ в апеляційній скарзі, оскаржувалася ухвала суду першої інстанції про залишення позову без розгляду. Висновки Верховного Суду стосувалися саме цього питання (права НАБУ звертатися з відповідними позовами, якщо звернення відбулося до рішення Конституційного Суду України від 05.06.2019 року), але не стосувалися розгляду справи по суті.
Зазначає, що позиція відповідача щодо необхідності відмови у позові викладена, зокрема, у відзиві на позов, обґрунтована не відсутністю процесуальної дієздатності, а відсутністю порушеного права та відсутністю доказів порушення державних інтересів.
Верховний Суд у п. 27.2. Постанови від 15 травня 2019 року по справі № 923/565/18 (номер рішення в ЄДРСР 81844296) зазначив, що судам для вирішення питання щодо наявності/відсутності права, яке підлягає захисту, слід враховувати таке:
Позивач, як заінтересована особа, повинен довести, що 1) права порушені договором і можуть бути відновленні саме внаслідок визнання спірного договору недійсним, 2) інтереси позивача можуть бути реалізовані, унаслідок чого він здатен буде набути прав.
Посилається на те, що вимоги заінтересованої особи (не учасника правочину), яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає у тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
Самі по собі дії осіб, зокрема, щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці останні не доведуть, що цими діями порушуються їхні права.
Оскільки НАБУ не є повноважним органом щодо захисту інтересів держави в суді, його права жодним чином не порушені оспорюваними договорами, це є окремою підставою для відмови у позові.
Вважає, що  позовні вимоги НАБУ не підтверджені належними та допустимими доказами, договори, які є предметом позову, було укладено з дотриманням вимог щодо форми та змісту. Ними було передано у власність об`єкти не заборонені законом, цивільний обіг яких не був обмежений жодним чином. На момент укладення вказаних правочинів   ОСОБА_1 мала намір безоплатно передати своїй доньці нерухоме майно, а ОСОБА_2 мала намір отримати вказане майно у власність.
Зазначає, що в даному випадку договори не містять жодного із наведених вище дефектів, оскільки, вчиняючи правочини, сторони дотрималися вимог, передбачених законодавством, а зобов`язання за договорами були виконані належним чином, що спричинило настання відповідних правових наслідків. У такому випадку, відсутні будь-які правові підстави вважати, що оспорювані договори дарування є фіктивними, та  відсутні  підстави для визнання їх недійсними.
В судовому засіданні  представник  Національного антикорупційного бюро України   Максим`яка Андрій Віталійович повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.  
 Представник  відповідачки   ОСОБА_2 адвокат Губський  Руслан Вікторович   проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив  скаргу  залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.
Відповідачка ОСОБА_1   в судове засідання  не з`явилась, про день та час слухання справи судом повідомлялась у встановленому законом порядку,  будь-яких заяв чи клопотань не подавала, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи  у її відсутності.
Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення  учасників справи, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга  підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 18.10.2016 року та 08.11.2016 року між ОСОБА_1 , як дарувальником, та ОСОБА_2 , як обдаровуваною, укладено договори дарування земельних ділянок, посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Оніщук О.М., за якими дарувальник передає безоплатно у власність, а обдаровувана приймає у власність нерухоме майно, яким є:
земельна ділянка площею 0,2500 га, що розташована за адресою: Київська обл., Броварський р-н, с. Рожни, кадастровий номер: 3221287201:01:100:0052 (договір № 2615);
земельна ділянка площею 0,2500 га, що розташована за адресою: Київська обл., Броварський р-н, с. Рожни, кадастровий номер: 3221287201:01:100:0049 (договір № 2611);
земельна ділянка площею 0,2500 га, що розташована за адресою: Київська обл., Броварський р-н, с. Рожни, кадастровий номер: 3221287201:01:100:0051 (договір № 2608);
земельна ділянка площею 0,4195 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_9 , кадастровий номер: 3210300000:04:032:0156 (договір № 2787);
земельна ділянка площею 0,0122 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_10 , кадастровий номер: 3210300000:04:032:0157 (договір № 2786);
земельна ділянка площею 1,7468 га, що розташована за адресою: Київська обл., Броварський р-н, с. Рожни, кадастровий номер: 3221287201:01:100:0036 (договір № 2610);
земельна ділянка площею 1,7336 га, що розташована за адресою: Київська обл., Броварський р-н, с. Рожни, кадастровий номер: 3221287201:01:100:0035 (договір № 2609);
земельна ділянка площею 1,7484 га, що розташована за адресою: Київська обл., Броварський р-н, с. Рожни, кадастровий номер: 3221287201:01:100:0034 (договір № 2613);
земельна ділянка площею 0,2500 га, що розташована за адресою: Київська обл., Броварський р-н, с. Рожни, кадастровий номер: 3221287201:01:100:0050 (договір № 2612);
земельна ділянка площею 1,668 га, що розташована за адресою: Київська обл., Броварський р-н, с. Рожни, кадастровий номер: 3221287201:01:100:0047 (договір № 2614).
04.11.2016 року, 07.11.2016 року, 08.11.2016 року  та 06.12.2016 року  між ОСОБА_1 , як дарувальником, та ОСОБА_2 , як обдаровуваною, було укладено договори дарування квартир, посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Оніщук О.М., за якими дарувальник передає безоплатно у власність, а обдаровувана приймає у власність нерухоме майно, яким є:
квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 251,8 кв. м (договір № 2759);
квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_8 , загальною площею 175,3 кв. м (договір № 2791);
квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_6 , загальною площею 219 кв. м (договір № 2790);
квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_11 , загальною площею 169,8 кв. м (договір № 2756);
квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 173,7 кв. м (договір № 2757);
квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею 80,9 кв. м (договір № 2908);
квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 143,4 кв. м (договір № 2758);
квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_7 , загальною площею 71,1 кв. м (договір № 2766).
Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Національне антикорупційне бюро України просило визнати вказані  оспорювані договори дарування  земельних ділянок та  договори дарування квартир  недійсними, посилаючись на їх фіктивність, на підставі ст.ст. 203,234 ЦК України.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимогНаціонального антикорупційного бюро України до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання угод недійсними, суд першої інстанції посилався на те, що пунктом 13 частини першої статті 17 Закону (в редакції від 28.08.2018 року, яка діяла станом на момент подання позову) визначено, що Національному бюро та його працівникам для виконання покладених на них обов`язків надається право за наявності підстав, передбачених законом, подавати до суду позови про визнання недійсними угод у порядку, встановленому законодавством України. Відповідно до пункту 2 резолютивної частини 2 рішення Конституційного Суду України від 05.06.2019 № 4-р(ІІ)/2019 у справі № 3-294/2018 (3058/18) положення пункту 13 частини 1 статті 17 Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України» від 14.10.2014 № 1698-VII, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Отже, в процесі розгляду справи  відбулась зміна законодавства на підставі рішення Конституційного Суду України, яке є остаточним і не має зворотної дії в часі, в зв`язку з  яким позивач втратив право пред`явлення вимог до відповідачів, а тому у задоволенні позову слід відмовити.
З таким висновком суду  першої інстанції колегія суддів погодитись в повному обсязі не може, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст.1 Закону №   1698-VII НАБУ є державним правоохоронним органом, на який покладається попередження, виявлення, припинення, розслідування та розкриття корупційних правопорушень, віднесених до його підслідності, а також запобігання вчиненню нових.
 Серед обов`язків НАБУ, передбачених статтею 16 Закону №   1698-VII, визначено, зокрема, здійснення оперативно-розшукових заходів з метою попередження, виявлення, припинення та розкриття кримінальних правопорушень, віднесених законом до його підслідності, а також в оперативно-розшукових справах, витребуваних від інших правоохоронних органів, а також здійснення досудового розслідування кримінальних правопорушень, віднесених законом до його підслідності, а також проведення досудового розслідування інших кримінальних правопорушень у випадках, визначених законом.
 Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 17 Закону №   1698-VII (в редакції чинній станом на час звернення позивачаз позовом у даній справі) Національному бюро та його працівникам для виконання покладених на них обов`язків надається право за наявності підстав, передбачених законом, подавати до суду позови про визнання недійсними угод у порядку, встановленому законодавством України.
  Однак, в подальшому рішенням Конституційного Суду України від 05.06.2019 № 4-р(ІІ)/2019 положення п. 13 ч. 1 ст. 17 Закону №1698-VII визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).
  При цьому, відповідно до п. 2 резолютивної частини зазначеного Рішення Конституційного Суду України від 05.06.2019 № 4-р(ІІ)/2019 положення п. 13 ч. 1 ст. 17 Закону 4 №1698-VII визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
  Згідно з ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
  Аналогічне положення закріплено у ст. 91 Закону України "Про Конституційний Суд України".
Отже, п. 13 ч. 1 ст. 17 Закону України № 1698-VII втратив чинність лише з 05.06.2019 року, а з позовом   у даній справі НАБУ звернулось до суду 13.12.2018 року. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 21.01.2020 у справі №   910/114/19.
У постанові Верховного Суду від 01.10.2019 року у справі №  910/8287/18, за позовом НАБУ до ТОВ "Булет Лайн", ТОВ "Компанія Суфрієр" про визнання недійсним договору, суд касаційної інстанції погодився з висновками судів першої і апеляційної інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову і, зокрема, виклав такі висновки:
"Згідно з п. 13 ч. 1 ст. 17 Закону № 1698-VII, в редакції чинній до 05.06.2019 року, НАБУ та його працівникам для виконання покладених на них обов`язків надається право за наявності підстав, передбачених законом, подавати до суду позови про визнання недійсними угод у порядку, встановленому законодавством України.
Враховуючи призначення НАБУ як державного правоохоронного органу, на який покладається попередження, виявлення, припинення, розслідування та розкриття корупційних правопорушень, віднесених до його підслідності, а також запобігання вчиненню нових, і до завдань якого належать протидія кримінальним корупційним правопорушенням, які вчинені вищими посадовими особами, уповноваженими на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та становлять загрозу національній безпеки, позов НАБУ повинен бути спрямований на захист інтересів держави і суспільства, у зв`язку з чим відповідне обґрунтування порушення інтересів держави і суспільства покладається саме на нього".
Згідно вимог  частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
У відповідності до  статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно частин 1-3, 5 статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, та не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (частина перша, друга статті 234 ЦК України).
Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочин, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто, обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, отже,мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Таким чином, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Також фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.
Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.
Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто, тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.
Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14 та від 19 жовтня 2016 року № 6-1873цс16.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Положеннями статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному,  об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.   Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
На обґрунтування  своїх позовних вимог  про фіктивність оспрюваних договорів дарування,  позивач  надав суду: копію витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань  щодо реєстрації  кримінального провадження № 52016000000000001 11.01.2016 року  стосовно ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , ОСОБА_12 ,   ОСОБА_6 та ОСОБА_13 ; копію витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань  щодо реєстрації  кримінального провадження № 520170000000000016 04.01.2017 року стосовно ОСОБА_3 ; копію повідомлення про підозру від 26 жовтня 2016 року  ОСОБА_7 у вчиненні кримінального  правопорушення (злочину), передбаченого  ч.5ст.191 КК України; копію повідомлення про підозру від 30.11.2016 року   ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого  ч.3 ст. 27,  ч.5ст.191, ч.3 ст.27 ч.1 ст. 366, ч.3 ст.27, ч.3 ст.212, ч.3 ст.27 ч.3 ст. 290   КК України;  копію ухвали  слідчого судді Солом`янського  районного суду м. Києва  Антипової  І.Л. від 01.03.2018 року про накладення арешту на  нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_2 ;  копію протоколу допиту свідка  ОСОБА_2    детективом НАБУ  29.09.2016 року.
Вказаним  доказам суд першої інстанції  правової оцінки  не надав.
Надаючи оцінку вказаним доказам в їх сукупності, з урахуванням підстав  позову, колегія суддів  приходить до висновку про те, що вони не підтверджують  фіктивність  укладених  між ОСОБА_1 та ОСОБА_2   оспорюваних договорів  дарування земельних ділянок в с. Рожни Броварського району Київської області, кадастрові номери: 3221287201:01:100:0052, 3221287201:01:100:0049, 3221287201:01:100:0051, 3221287201:01:100:0036, 3221287201:01:100:0035, 3221287201:01:100:0034, 3221287201:01:100:0050, 3221287201:01:100:0047,  договорів  дарування земельних ділянок  в м. Біла Церква Київської області кадастрові номери: 3210300000:04:032:0156, 3210300000:04:032:0157, квартир АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 ;  квартир АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 ; квартири АДРЕСА_5 ; квартир АДРЕСА_8,АДРЕСА_6 ; квартири АДРЕСА_7 , з огляду на наступне.
Надані  позивачем суду  копія витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань  щодо реєстрації  кримінального провадження № 52016000000000001 11.01.2016 року  стосовно ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , ОСОБА_12 ,   ОСОБА_6 та ОСОБА_13 , копія витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань  щодо реєстрації  кримінального провадження № 520170000000000016 04.01.2017 року стосовно ОСОБА_3 , копія повідомлення про підозру від 26 жовтня 2016 року  ОСОБА_7 у вчиненні кримінального  правопорушення (злочину), передбаченого  ч.5ст.191 КК України та  копія повідомлення про підозру від 30.11.2016 року   ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого  ч.3 ст. 27,  ч.5ст.191, ч.3 ст.27 ч.1 ст. 366, ч.3 ст.27, ч.3 ст.212, ч.3 ст.27 ч.3 ст. 290   КК України містять  інформацію щодо  реєстрації кримінальних проваджень стосовно ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , ОСОБА_12 ,   ОСОБА_6 , ОСОБА_13   та ОСОБА_3 , а також  щодо вручення підозри у вчиненні  кримінальних правопорушень ОСОБА_7 та ОСОБА_3 .  Вказані докази не містять  будь-якої інформації щодо  укладення  між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 оспорюваних договорів дарування.
З копії  ухвали  слідчого судді Солом`янського  районного суду м. Києва  Антипової  І.Л. від 01.03.2018 року вбачається, що слідчим суддею розглядалось  клопотання  детектива НАБУ про накладення арешту  на  нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_2 , яке було подаровано їй ОСОБА_1 з метою  забезпечення конфіскації майна у кримінальному провадженні. Обставини  укладення  та виконання  оспорюваних у даній справі договорів дарування земельних ділянок та квартир не були   предметом дослідження  при розгляді вказаного клопотання,   ухвала  слідчого судді не містить  висновків, які мають  правове значення для розгляду  вказаної  цивільної справи  про визнання оспрюваних правочинів фіктивними.
Посилання позивача в апеляційній скарги на те, що ухвалою  слідчого судді  Солом`янського  районного суду м.Києва  Антипової  І.Л. від 01.03.2018 року  підтверджується фіктивність оспорюваних договорів дарування, так як, задовольняючи клопотання детектива Національного бюро про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 52017000000000016 від 04.01.2017 року, слідчий суддя  посилався на те, що  «Орган досудового розслідування вважає, що таке відчуження майна було спрямоване на його приховування з метою уникнення можливої наступної конфіскації цього майна. Апеляційним судом міста Києва 07.12.2017  року винесено ухвалу, якою дозволено здійснення спеціального досудового розслідування відносно ОСОБА_3 у кримінальному провадженні № 52017000000000016. Детективом доведено наявність підстав, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна з метою забезпечення конфіскації майна, як виду покарання, у цьому кримінальному провадженні», колегія суддів вважає безпідставним, оскільки  слідчий суддя  досліджував  лише питання  щодо наявності підстав   для накладення арешту на майно і посилався на обставини, зазначені у клопотанні  органу досудового розслідування- НАБУ, а питання щодо фіктивності договорів дарування    нерухомого майна не досліджував та  жодного правового висновку з вказаного питання не робив.
Безпідставними є доводи  позивача про те, що  фіктивність  оспорюваних договорів  дарування  підтверджується копію протоколу допиту свідка   ОСОБА_2    детективом НАБУ  29.09.2016 року  так як під час допиту свідка ОСОБА_2 на запитання детектива «Що Вам відомо про СП «Катрін»?» свідок ОСОБА_2 повідомила: «Не чула про це підприємство»(протокол допиту свідка від 29.09.2016), хоча лише 13.09.2016 року отримала у власність корпоративні права вартістю понад 140 млн. грн. на це підприємство від своєї матері ОСОБА_1 . Станом на 29.09.2016 ОСОБА_2 була єдиним учасником Спільного українсько-йорданського підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Катрін», що підтверджується заявою ОСОБА_1 від 07.09.2016 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Самоплавською О.В. і відомостями, що внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, з огляду на те, що відповіді  ОСОБА_2 на запитання щодо корпоративних прав СП «Катрин» жодним чином не стосуються правовідносин щодо укладення оспорюваних договорів дарування.
Аналізуючи зазначене, з огляду на те, що  після укладення  оспорюваних договорів дарування ОСОБА_2 залишилася мешкати на території України, на відміну від своєї матері ОСОБА_1 , яка виїхала з території України в липні 2016 року та більше не поверталась в Україну, колегія суддів приходить до висновку про доведеність  факту  володіння  та користування  ОСОБА_2   нерухомим майном, отриманим в дар, та про відсутність  підстав для визнання  оспорюваних позивачем договорів дарування  фіктивними.  Доказів на спростування вказаних  обставин  позивачем суду не надано.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи зазначене, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Національного антикорупційного бюро України  підлягає частковому задоволенню,  рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 березня 2021 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову Національного антикорупційного бюро України до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання угод недійсними  з підстав недоведеності позовних вимог.
Керуючись ст.ст.202,203,215, 234ЦК України, ст.ст. 263,264, 367, 368,  374, 376,  381- 384 ЦПК України, суд,-
                                        п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу Національного антикорупційного бюро України задовольнити частково.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 березня 2021 року  скасувати та ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позову Національного антикорупційного бюро України до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання угод недійсними, відмовити.
  Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.
 
Повний текст  постанови складено 07 липня2021 року.

Головуючий:                                                      Судді: