Головуючий І інстанції: К.І. Клочко

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2021 р. 	Справа № 440/8120/20	

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Судді-доповідача Ральченка І.М.,
Суддів: Чалого І.С. ,  Катунова В.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 05.03.2021 по справі № 440/8120/20
за позовом       ОСОБА_1  
до     Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області                     
про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області від 09.10.2020 №164330-СГ про відмову ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої на території Ярмаківської сільської ради Миргородського району Полтавської області, орієнтовний розмір земельної ділянки 2,00 га, із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства;
- зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області надати дозвіл ОСОБА_1 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої на території Ярмаківської сільської ради Миргородського району Полтавської області, орієнтовний розмір земельної ділянки 2,00 га, із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства відповідно до заяви від 18.02.2020.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 05.03.2021 відмовлено у задоволенні позову.
Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне встановлення обставин справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позов.
В обґрунтування зазначив про не врахування судом першої інстанції, що відповідачем не доведено, що обрана позивачем земельна ділянка розташована в межах ландшафтного заказника місцевого значення "Ярмаківський". Також поза увагою суду залишено ті обставини, що відмовляючи двічі у наданні дозволу, відповідач зазначив різні підстави відмови; ОСОБА_2 також отримано відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою з тих самих підстав, проте відповідачем не надано доказів  на підтвердження того, що земельна ділянка, обрана ОСОБА_2 розташована на території заказника «Ярмаківський»; суміжні ділянки поряд з обраною позивачем ділянкою  є приватизованими, що свідчить про прийняття відповідачем  різних рішень. Також судом неправомірно покладено на позивача тягар доказування.
Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області (далі - відповідач)  надало відзив на апеляційну скаргу, в якому просило відмовити у задоволенні апеляційної скарги.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України  справа розглянута в порядку письмового провадження.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено апеляційним судом, що 18.02.2020 ОСОБА_1  звернувся до ГУ Держгеокадастру у Полтавській області із заявою, в якій просив передати  у власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2 га та надати дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки на території Ярмаківської сільської ради Миргородського району Полтавської області за межами населеного пункту відповідно до графічних матеріалів, номер земельної ділянки 14 (а.с. 46).
19.03.2020 Головним управлінням Держгеокадастру у Полтавській області  прийнято наказ № 8004-СГ про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою позивачу з підстав невідповідності поданого на розгляд клопотання вимогам ч., ч. 6, 7 ст. 118 Земельного кодексу України (а.с. 48).
За результатами судового оскарження наказу, рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 20.05.2020 у справі № 440/1656/20, зокрема, визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області від 19.03.2020 №8004-СГ "Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою"; зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 18.02.2020 з приводу надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з правом передачі у власність, орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства за межами населеного пункту на території Ярмарківської сільської ради Миргородського району Полтавської області, з урахуванням висновків суду, сформульованих у даному рішенні. 
На виконання судового рішення, 09.10.2020 відповідач наказом № 16433-СГ відмовив позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою з підстав невідповідності поданого на розгляд клопотання вимогам ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України, а саме у зв`язку  з відсутністю повноважень щодо розпорядження землями природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення (земельна ділянка, щодо якої заявником виявлено бажання в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського  господарства, входить в межі об`єкту природно-заповідного фонду, а саме ландшафтного заказника місцевого значення «Ярмаківський», оголошений рішенням десятої сесії Полтавської обласної ради народних депутатів п`ятого скликання від 06.09.2007 (а.с. 49).
Позивач, не погодившись з  відмовою відповідача, звернувся до суду за захистом своїх прав.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що приймаючи оскаржуваний наказ, Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області діяло в межах та у спосіб встановлений законодавством, оскільки  обрана позивачем земельна ділянка знаходиться в межах ландшафтного заказника місцевого значення "Ярмаківський", та в силу закону не може бути передана йому у власність для ведення особистого селянського господарства
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Правовідносини у сфері забезпечення права громадян на землю врегульовані Земельним кодексом України (далі - ЗК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.
За змістом п. "б" ч. 1 ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у розмірі не більше 2,0 гектара.
Відповідно до ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
Частиною 7 ст. 118 ЗК України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Частиною 4 ст. 122 ЗК України передбачено, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції вважав, що оскаржуваний наказ є правомірним, оскільки земельна ділянка, щодо якої позивачем подано клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, знаходиться в межах ландшафтного заказника місцевого значення.
Разом з тим, апелянт зазначає про не доведення відповідачем, що обрана позивачем земельна ділянка розташована в межах ландшафтного заказника місцевого значення "Ярмаківський".
Колегія суддів вважає такі доводи апелянта необгрунтованими з наступних підстав.
Правові основи організації, охорони, ефективного використання природно-заповідного фонду України, відтворення його природних комплексів та об`єктів визначає Закон України "Про природно-заповідний фонд України" (далі - Закон №2456-ХІІ).
В преамбулі вказаного Закону визначено, що природно-заповідний фонд становлять ділянки суші і водного простору, природні комплекси та об`єкти яких мають особливу природоохоронну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність і виділені з метою збереження природної різноманітності ландшафтів, генофонду тваринного і рослинного світу, підтримання загального екологічного балансу та забезпечення фонового моніторингу навколишнього природного середовища. У зв`язку з цим законодавством України природно-заповідний фонд охороняється як національне надбання, щодо якого встановлюється особливий режим охорони, відтворення і використання. Україна розглядає цей фонд як складову частину світової системи природних територій та об`єктів, що перебувають під особливою охороною.
Статтею  25 Закону №2456-ХІІ визначено, що заказниками оголошуються природні території (акваторії) з метою збереження і відтворення природних комплексів чи їх окремих компонентів. Оголошення заказників провадиться без вилучення земельних ділянок, водних та інших природних об`єктів у їх власників або користувачів.
Статтею 6 Закону 2456-ХІІ встановлено, що території та об`єкти, що мають особливу екологічну, наукову, естетичну, господарську, а також історико-культурну цінність, підлягають комплексній охороні, порядок здійснення якої визначається положенням щодо кожної з таких територій чи об`єктів, яке відповідно до цього Закону та законодавства України про охорону пам`яток історії та культури затверджується центральним органом виконавчої влади в галузі охорони навколишнього природного середовища та центральним органом виконавчої влади в галузі культури.
Відповідно до ст. 7 Закону №2456-ХІІ землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду.
Землі природно-заповідного фонду України, а також землі територій та об`єктів, що мають особливу екологічну, наукову, естетичну, господарську цінність і є відповідно до статті 6 цього Закону об`єктами комплексної охорони, належать до земель природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення.
На землях природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням.
Межі територій та об`єктів природно-заповідного фонду встановлюються в натурі відповідно до законодавства. До встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду.
Згідно ст. 9 Закону №2456-ХІІ території та об`єкти природно-заповідного фонду з додержанням вимог, встановлених цим Законом та іншими актами законодавства України, можуть використовуватися: у природоохоронних цілях; у науково-дослідних цілях; в оздоровчих та інших рекреаційних цілях; в освітньо-виховних цілях; для потреб моніторингу навколишнього природного середовища.
Встановлені частиною першою цієї статті основні види використання, а також заготівля деревини, лікарських та інших цінних рослин, їх плодів, сіна, випасання худоби, мисливство, рибальство та інші види використання можуть здійснюватися лише за умови, що така діяльність не суперечить цільовому призначенню територій та об`єктів природно-заповідного фонду, встановленим вимогам щодо охорони, відтворення та використання їх природних комплексів та окремих об`єктів.
Статтею 9-1 Закону №2456-ХІІ встановлено, що спеціальне використання природних ресурсів у межах територій та об`єктів природно-заповідного фонду здійснюється, зокрема, в межах ліміту та на підставі дозволу на спеціальне використання природних ресурсів.
Відповідно до ст. 26 Закону №2456-ХІІ на територіях заказників забороняються рубки головного користування, суцільні, прохідні, лісовідновні та поступові рубки, видалення захаращеності, а також полювання та інша діяльність, що суперечить цілям і завданням, передбаченим положенням про заказник. Господарська, наукова та інша діяльність, що не суперечить цілям і завданням заказника, проводиться з додержанням загальних вимог щодо охорони навколишнього природного середовища. Власники або користувачі земельних ділянок, водних та інших природних об`єктів, оголошених заказником, беруть на себе зобов`язання щодо забезпечення режиму їх охорони та збереження.
Відповідно до ч. 2 ст. 61 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища"  до складу природно-заповідного фонду України входять державні заповідники, природні національні парки, заказники, пам`ятки природи, ботанічні сади, дендрологічні та зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва, заповідні урочища.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що особливій охороні підлягають об`єкти природно-заповідного фонду України до яких входять, у тому числі заказники.
На підтвердження розташування обраної позивачем земельної ділянки на території ландшафтного заказника місцевого значення «Ярмаківський» відповідачем надано лист Відділу у Миргородському районі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області № 60/112-21 від 26.01.2020, рішення десятої сесії Полтавської обласної ради народних депутатів п`ятого скликання від 06.09.2007 з додатками, викопіювання із планів землекористування (а.с. 50-57).
Отже, вищевикладене свідчить, що обрана позивачем земельна ділянка знаходиться в межах ландшафтного заказника місцевого значення "Ярмаківський", та в силу закону не може бути передана йому у власність для ведення особистого селянського господарства.
Доводи апелянта про те, що відмовляючи двічі у наданні дозволу, відповідач зазначив різні підстави відмови, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки наказ відповідача від 09.10.2020, також як і наказ  від 19.03.2020 містить посилання на ч. 7 ст. 118 ЗК України. 
Колегія суддів зазначає, що розташування обраної позивачем ділянки на території заказника, є невідповідністю місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, відтак є обґрунтованою підставою для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.
Крім того, апелянт зазначає, що ОСОБА_2 також отримано відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою з тих самих підстав, проте відповідачем не надано доказів  на підтвердження того, що земельна ділянка, обрана ОСОБА_2 , розташована на території заказника «Ярмаківський». 
Колегія суддів вважає необгрунтованими такі посилання позивача, оскільки  відмова ОСОБА_2 у наданні дозволу стосується лише обраної ним земельної ділянки та не є предметом розгляду даної справи.
Доводи апелянта про те, що суміжні ділянки поряд з обраною позивачем ділянкою  є приватизованими, що свідчить про прийняття відповідачем  різних рішень, судова колегія вважає необгрунтованими, оскільки  кожна земельна ділянка має власне місце розташування та відповідно щодо кожної ділянки приймається окремо рішення з урахуванням всіх обставин.
Щодо доводів апелянта про неправомірність покладення судом на позивача обов`язку доказування, колегія суддів зазначає, що згідно ч. 5 ст. 77 КАС України суд не може витребовувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. 
За таких обставин,  колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що наказ Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області від 09.10.2020 №164330-СГ є правомірним, у зв`язку з чим  позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається. 
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 05.03.2021 по справі № 440/8120/20  залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Суддя-доповідач 		І.М. Ральченко 	
Судді	   	І.С. Чалий    В.В. Катунов