ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4977/21 Справа № 182/4223/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Рибакова В. В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2021 року                колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
                       головуючого - судді Демченко Е.Л.
                       суддів – Куценко Т.Р., Макарова М.О.
                       при секретарі — Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро в режимі відеоконференції апеляційну скаргу акціонерного товариства “Райффайзен Банк Аваль” на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 жовтня 2019 року по справі за позовом акціонерного товариства “Райффайзен Банк Аваль” до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - виконавчий комітет Нікопольської міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

в с т а н о в и л а:

       У червні 2018 року публічне акціонерне товариство “Райффайзен Банк Аваль”, найменування якого наразі змінено на акціонерне товариство “Райффайзен Банк Аваль”, (далі — АТ “Райффайзен Банк Аваль”) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2 - виконавчий комітет Нікопольської міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки, мотивуючи тим, що 11 січня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є АТ “Райффайзен Банк Аваль”, та ОСОБА_5 укладений кредитний договір №014/142742/3147/74, за умовами якого остання за програмою кредитування «Житло в кредит на вторинному ринку» отримала в кредит 24 000 доларів США строком до 11 січня 2028 року зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами 13,00% річних.
       Зазначали, що в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 11 січня 2008 року між ними та ОСОБА_5 укладено договір іпотеки №014/142742/3147/74-ж, предметом якого є квартира, що розташована в АДРЕСА_1 .
       Вказували, що позичальник ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 та на дату її смерті заборгованість за кредитним договором склала 25 303,46 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ становить 201 711,59 грн. Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , як спадкоємці позичальника, прийняли спадщину після її смерті та 18 грудня 2012 року отримали свідоцтва про право на спадщину, їм направлялись вимоги щодо погашення кредитної заборгованості, проте сума заборгованості не повернута.
       Посилаючись на те, що до відповідачів перейшли зобов`язання за договором іпотеки в межах вартості предмета іпотеки, а сума заборгованості не повернута, просили суд в рахунок погашення заборгованості, що виникла за кредитним договором від 11 січня 2008 року №014/142742/3147/74 в розмірі 25 303,46 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ становить 201 711,59 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки — квартиру, загальною площею 59,7 кв.м, житловою 41,7 кв.м, яка знаходиться в АДРЕСА_1 , шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною визначеною в пункті 1.3 договору іпотеки від 11 січня 2008 року – 151 500,00 грн.
       Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 жовтня 2019 року у задоволенні позову відмовлено. 
       В апеляційній скарзі позивач АТ «Райффайзен Банк Аваль», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення позовних вимог. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що матеріалами справи доведений факт укладання кредитного договору та договору іпотеки, наявність заборгованості та коло спадкоємців боржника. Зауважує, що у квітні 2014 року з повідомлення Другої нікопольської нотаріальної контори дізналися про коло спадкоємців й звернулися до суду з позовом. Посилаючись на обов`язок суду навести розрахунок заборгованості, вважають, що заявлені позовні вимоги доведені позивачем у повному обсязі. 
       Постановою Дніпровського апеляційного суду від 31 березня 2020 року апеляційну скаргу АТ «Райффайзен Банк Аваль» залишено без задоволення, рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 жовтня 2019 року змінено в частині мотивів відмови в задоволенні позову.
       Постановою Верховного Суду від 03 березня 2021 року касаційну скаргу АТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено частково. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 31 березня 2020 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
       Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній, і додатково поданими, доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
       Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, з врахуванням висновків Верховного Суду, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.
       Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.
       Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду у повній мірі не відповідає з огляду на таке.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що 11 січня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», найменування якого наразі змінено на АТ «Райффайзен Банк Аваль», та   ОСОБА_5 (позичальник) був укладений кредитний договір №014/142742/3147/74, відповідно до умов якого банк (кредитор) надав позичальнику кредит у розмірі 24 000 доларів США, а позичальник зобов`язався отримати кредит, використати його за цільовим призначенням, до 11 січня 2028 року повернути кредитору суму кредиту, сплатити проценти за користування кредитом та комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, а також виконати інші обов`язки, визначені цим договором (пункт 2.1 кредитного договору).
       Відповідно до пункту 1.1.2 кредитного договору, кошти видаються на придбання нерухомості – квартири, загальною площею 59,7 кв.м, яка розташована в АДРЕСА_1 .
       З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 11 січня 2008 року №014/142742/3147/74 між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_5 укладений договір іпотеки №014/142742/3147/74, відповідно до пункту 1.1 якого цей договір забезпечує вимоги іпотекодержателя, що витікають з кредитного договору від 11 січня 2008 року №014/142742/3147/74, укладеного між іпотекодержателем та іпотекодавцем, а також додаткових угод до нього, що можуть бути укладені в подальшому, за умовами якого іпотекодавець зобов`язується перед іпотекодержателем повернути кредит в сумі 24 000 доларів США, сплатити проценти за його користування, комісійну винагороду, неустойку (пеню, штрафи) в розмірі, строки та у випадках передбачених кредитним договором, а також виконати інші умови кредитного договору та відшкодувати іпотекодержателю всі можливі збитки, понесені ним внаслідок невиконання чи неналежного виконання умов кредитного договору. У відповідності до даного договору іпотекодержатель має право у випадку невиконання іпотекодавцем своїх зобов`язань за кредитним договором отримати задоволення за рахунок майна, заставленого на нижче вказаних умовах.
       Відповідно до пункту 1.1 договору іпотеки, предметом іпотеки є нерухоме майно, трикімнатна квартира АДРЕСА_2 . Квартира належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 11 січня 2008 року, посвідченого нотаріусом м.Нікополь Романенко С.О. за реєстром №31, внесеного в ДРП за №2628963.
       Відповідно до пункту 2.1.2 договору іпотеки, на підставах передбачених законодавством України на предмет іпотеки може бути звернене стягнення.
        ІНФОРМАЦІЯ_2 позичальник ОСОБА_5 померла.
       Згідно матеріалів спадкової справи, заведеної приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу після смерті ОСОБА_5 , спадщину прийняли ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та на їх ім`я 18 грудня 2012 року видані свідоцтва про право на спадщину.
       Залишаючи без задоволення позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено розміру заборгованості за кредитним договором, що виключає можливість звернення стягнення іпотечного майна. 
       Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції у зв`язку з наступним.
       Згідно зі статтями 526,530,610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
       Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
       Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.        Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).        Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина перша статті 575 ЦК України).
       Згідно зі статтею 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.
       Згідно з частиною першою статті 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.
       За змістом статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.        
       У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених у статті 12 Закону України «Про іпотеку».
       Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.
       Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.
       Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.
       Разом з тим, оскільки у зв`язку зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредитних коштів включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентується статтями 1281 і 1282 ЦК України.
       Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку»).        
       У справі встановлено, що 10 лютого 2014 року банку стало відомо про смерть позичальника та 21 березня 2014 року вони надіслали відповідні претензії кредитора до Першої нікопольської державної нотаріальної контори та окремі вимоги про усунення порушення основного зобов`язання надіслали ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_6 (т.1 а.с.23,24,25,233). 
       На момент смерті боржника ОСОБА_5 , за кредитним договором рахувалась заборгованість у загальному розмірі 25 303,46 доларів США, яка складалась з поточної заборгованості 25 097,86 доларів США та заборгованості за відсотками у розмірі 205,06 доларів США. Та саме у рахунок погашення вказаної суми заборгованості банком 12 червня 2018 року було заявлено даний позов. 
       Колегія суддів звертає увагу на те, що після смерті боржника ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , її спадкоємці продовжували здійснювати оплати за кредитним договором. 
       Як вбачається з розрахунку заборгованості, наданого банком, починаючи з 11 вересня 2011 року та по 30 липня 2018 року здійснювались майже регулярні, щомісячні, оплати.
       Оплати, які здійснювались, зараховувались банком на погашення відсотків за кредитом та лише частково на погашення заборгованості за тілом кредиту. 
       З врахуванням того, що після смерті боржника банк не мав права нараховувати заборгованість за відсотками, колегія суддів вважає за необхідне усі оплати, здійснені за кредитним договором, врахувати у рахунок погашення тіла кредиту, та з врахуванням того що на погашення відсотків, усього було спрямовано 7 073,53 долари США, колегія суддів вважає за можливе дану суму вирахувати з заборгованості саме за тілом кредиту, яка згідно розрахунку складає 20 093,41 долар США, та визначити розмір заборгованості, у рахунок погашення якої звернути стягнення на предмет іпотеки, у розмірі 13 019,88 доларів США. 
       Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). 
       Оскільки зобов`язання за кредитним договором у повному обсязі не виконано, іпотека є дійсною.
       В той же час, підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 Закону України «Про іпотеку». 
       За змістом указаної норми іпотека припиняється, зокрема, у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; визнання іпотечного договору недійсним; з інших підстав, передбачених цим Законом. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.
       Тлумачення цієї статті Закону України «Про іпотеку» дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з підстав, які передбачені цим Законом.
       Вказаних підстав під час розгляду даної справи колегією суддів не встановлено.
       Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється з урахуванням положень статті 39 Закону України «Про іпотеку». 
       Реалізація предмета іпотеки за рішенням суду установлена статтею 39 Закону України "Про іпотеку", згідно якої у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації (у разі необхідності); спосіб реалізації предмета іпотеки; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки. У разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. 
       Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
       Згідно частиною другою статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
       Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
       Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
       На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку щодо наявності підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та заявлених позовних вимог. 
       У зв`язку із зазначеним, рішення суду першої інстанції необхідно скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
       Згідно з ч.ч.1,13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
       Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
       Враховуючи результат розгляду даної справи, з врахуванням пропорційності заявлених та задоволених позовних вимог з відповідачів на користь позивача слід стягнути судовий збір за подачу позовної заяви, апеляційної та касаційної скарги в розмірі по 2 075,36 грн. з кожного. 
       Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, – 
п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу акціонерного товариства “Райффайзен Банк Аваль” задовольнити частково. 

       Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 жовтня 2019 року скасувати та ухвалити нове. 

       Позов акціонерного товариства “Райффайзен Банк Аваль” до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - виконавчий комітет Нікопольської міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити частково. 

       В рахунок погашення заборгованості, що виникла за кредитним договором від 11 січня 2008 року №014/142742/3147/74, в розмірі 13 019,88 доларів США звернути стягнення на предмет іпотеки — квартиру, загальною площею 59,7 кв.м, житловою 41,7 кв.м, яка знаходиться у АДРЕСА_1 , шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження з дотримання вимог Закону України «Про іпотеку» за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. 

       Стягнути з  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь акціонерного товариства “Райффайзен Банк Аваль” судовий збір у розмірі по 2 075,36 грн. з кожного. 

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

               Головуючий:                                         Демченко Е.Л.

               Судді:                                                 Куценко Т.Р.

                                                        Макаров М.О.