УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 вересня 2021 року
м. Київ
справа № 243/1334/20
провадження № 51-3468ск21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                         ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 21 січня 2021 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 02 червня 2021 року стосовно нього, постановлені у кримінальному провадженні за обвинуваченням:  
ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Торопець Великолуцької області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого пунктом 12 частиною 2 статті 115 Кримінального кодексу України (далі – КК);
ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця міста Братська Іркутської області Російської Федерації, жителя АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого пунктом 12 частиною 2 статті 115 КК;
встановив:
Вироком Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 21 січня 2021 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого пунктом 12 частини 2 статті 115 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років. 
Вказаним вироком засуджено також ОСОБА_5 , судові рішення стосовно якого не оскаржуються у поданій касаційній скарзі.
За вироком суду 24 вересня 2019 року приблизно о 14 год 30 хв, ОСОБА_4 разом з  ОСОБА_6 та ОСОБА_5 в приміщенні кухонної кімнати будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , розпивали спиртні напої, де між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 виник словесний конфлікт, в наслідок чого, останній взяв у руки пательню та спричинив нею декілька ударів по голові ОСОБА_5 , після чого, конфлікт завершився та вони втрьох перемістились в загальну кімнату зазначеного будинку, де продовжили вживати спиртні напої.
Під час перебування в загальній кімнаті, приблизно о 15 год 30 хв, між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з одного боку та ОСОБА_6 з іншого трапився словесний конфлікт, під час якого ОСОБА_4 , діючи разом із ОСОБА_5 , з метою умисного противоправного позбавлення життя, нанесли не менше 36 ударів сокирою та металевим ломом по тілу ОСОБА_6 , від яких потерпілий помер на місці скоєння злочину.
Ухвалою Донецького апеляційного суду від 02 червня 2021 року вирок місцевого суду залишено без змін.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 не погоджується із судовими рішеннями, постановленими стосовно нього, з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосовування закону України про кримінальну відповідальність, просить їх скасувати, а кримінальне провадження закрити.
В обґрунтування викладених вимог засуджений стверджує, що його дії слід кваліфікувати як перевищення меж необхідної оборони в стані сильного душевного хвилювання, оскільки з боку потерпілого ОСОБА_6 була реальна загроза його життю та життю його родини, а також запобігання захоплення його оселі. Крім того, судами не доведено попередньої змови на вчинення злочину, а також висновок судово-психіатричного експерта на думку засудженого є недопустимим доказом. Крім цього, судами першої та апеляційної інстанцій не доведено, що засуджений перебував в стані алкогольного сп`яніння. 
Перевіривши доводи касаційної скарги, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних міркувань.
Відповідно до статті 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.
Доводи касаційної скарги засудженого про неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні,фактичним обставинам вчинених злочинів не є предметом перегляду суду касаційної інстанції.
Як убачається з вироку місцевого суду, в основу рішення про винуватість ОСОБА_4 у інкримінованому йому злочині покладено сукупність безпосередньо досліджених та оцінених відповідно до вимог статті 94 КПК доказів, а саме: протоколи огляду місця події від 25 вересня 2019 року з фототаблицями до них, в ході яких було у тому числі оглянуто будинок АДРЕСА_1 , від 16 січня 2020 року, затримання особи, підозрюваного ОСОБА_4 у вчиненні злочину від 25 вересня 2019 року, слідчих експериментів від 29 вересня 2019 року за участю підозрюваних, огляду відеозаписів слідчих експериментів від 26 вересня 2019 року за участю підозрюваних; постанови від 25 вересня 2019 року, 19 листопада 2019 року, 25 листопада 2019 року, 16 січня 2020 року про визнання речовими доказами та передачу їх на зберігання; висновки експертів №555 від 15 січня 2020 року, №5 від 24 січня 2020 року, №1334/3 від 13 листопада 2019 року, №1334 від 12 листопада 2019 року, №1334/4 від 15 листопада 2019 року, №1334/2 від 11 листопада 2019 року, №969/3 від 22 листопада 2019 року, №969/1 від 19 листопада 2019 року, №228 від 31 січня 2020 року, №247-МК від 13 березня 2020 року.
Згідно із висновком судово-психіатричного експерта від 04 грудня 2019 року №1009, ОСОБА_4 в період часу, відповідний інкримінованому правопорушенню, хронічним психічним захворюванням, тимчасовим розладом душевної діяльності, або недоумством не страждав. Виявляв психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю, синдром залежності. Міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. У період часу, відповідний інкримінованому правопорушенню, ОСОБА_4 в стані тимчасового розладу психічної діяльності не перебував та не знаходився в стані фізіологічного афекту, а також не знаходився у стані вираженої емоційної напруги, яка істотним чином впливала б на його поведінку.
Твердження засудженого про умисне вбивство, вчинене в стані сильного душевного хвилювання та необхідність перекваліфікувати його дії відповідно до статті 116 КК спростовується вищезазначеними доказами, належно оціненими судами першої та апеляційної інстанцій.
Апеляційний суд, переглядаючи судове рішення у тому числі, за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_4 за доводами, аналогічними, наведеним у його касаційній скарзі, погодився із висновками місцевого суду, належно вмотивувавши прийняте рішення відповідно до статті 419 КПК. 
Зокрема, належним чином перевірено апеляційним судом доводи про відсутність попередньої змови між засудженими на вчинення злочину. 
Суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив про те, що відповідно до частини 2 статті 28 КК злочин визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (дві або більше), які заздалегідь, тобто до початку злочину, домовилися про спільне його вчинення. При цьому, домовленість про спільне вчинення злочину заздалегідь означає наявність згоди щодо його вчинення до моменту виконання його об`єктивної сторони.
Так, дії ОСОБА_5 , який взяв металевий лом і почав ним бити потерпілого, усвідомлюючи кількість заподіяних поранень ОСОБА_4 потерпілому, а саме чисельних ударів сокирою, вчинив дії спрямовані на заподіяння додаткових тілесних ушкоджень та вказує на той факт, що йому зрозуміла мета ОСОБА_4 і він приєднується до спільного вчинення злочину.
Крім цього, апеляційний суд визнав доводи сторони захисту про необхідну оборону та перевищення її меж необґрунтованими, з чим погоджується і колегія суддів.
Відповідно до частини 3 статті 36 КК перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту.
При цьому, мотивація дій винного при перевищенні меж необхідної оборони має бути в основному зумовлена захистом від суспільно небезпечного посягання охоронюваних законом прав та інтересів.
Так, відповідно до встановлених судом обставин між засудженим ОСОБА_5 та потерпілим ОСОБА_6 виник словесний конфлікт, внаслідок чого, останній наніс ОСОБА_5 декілька ударів пательнею по голові. Після чого, конфлікт вирішився та інших насильницьких дій потерпілий ОСОБА_6 відносно засуджених не вчиняв.
А відтак суди першої та апеляційної інстанції дійшли правильних висновків, що після припинення протиправних дій з боку потерпілого, стан необхідної оборони для засуджених закінчився. 
Протоколом за результатами проведення негласних слідчих (розшукових) дій від 23 листопада 2019 року та відеозаписом, які місцевий суд прийняв в якості належних та допустимих доказів, вбачається, що засуджений ОСОБА_4 в ході приватної розмови розповів про те, що перебував в стані алкогольного сп`яніння. Крім цього, покази засудженого ОСОБА_5 спростовують заперечення засудженого ОСОБА_4 про те, що останній 24 вересня 2019 року не вживав алкогольні напої та не перебував в стані алкогольного сп`яніння. А тому твердження засудженого про відсутність у кримінальному проваджені обтяжуючої обставини, визначеною пунктом 13 частини 1 статті 67 КК, не заслуговують на увагу.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статті 419 КПК, є вмотивована та обґрунтована. 
Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги засудженого та вважає, що у відкритті провадження слід відмовити.
Керуючись пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 21 січня 2021 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 02 червня 2021 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді: 
ОСОБА_1 	ОСОБА_2 	ОСОБА_3