Справа № 752/16479/14                                                                                         Головуючий в суді І інстанції Кахно І.А.
Провадження № 22ц-824/8980/21                                                                         Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 вересня 2021 року                                                                                                         м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого Мельника Я.С.,
суддів: Гуля В.В., Матвієнко Ю.О., 
за участі секретаря Примушка О.В.,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 01 квітня 2021 року у справі за поданням старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сіренка Сергія Володимировича, стягував - Акціонерне товариство «Альфа-Банк», боржник - ОСОБА_2 , заінтересована особа - ОСОБА_1 , про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільною з іншими особами,
 
                                                                  ВСТАНОВИВ:                                                         
 
У березні 2021 року старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України звернувся до суду із поданням, в якому просив визначити за ОСОБА_2 1/2 частки в праві власності на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстровану в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за його дружиною ОСОБА_1 .
Подання обґрунтовано тим, що у відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебуває на виконанні виконавче провадження № 55287431 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Голосіївським районним судом міста Києва 06 листопада 2017 року у справі № 752/16479/14-ц про стягнення з ТОВ «Самсунг Електронікс Україна Компані» та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» кредитної заборгованості в розмірі 33 990 161,76 грн. та судового збору у розмірі 3 219,00 грн.
Державний виконавець зазначає, що боржник ухиляється від виконання вказаного рішення суду, через що ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 21 серпня 2020 року ОСОБА_2 було тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України до виконання зобов`язань за цим рішенням, та під час примусового виконання цього судового рішення було встановлено, що ОСОБА_2 перебуває у шлюбі з ОСОБА_1 з 19 вересня 1998 року.
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстр прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна встановлено, що ОСОБА_1 з 29 червня 2007 року значиться  власником квартири АДРЕСА_1 . 
23 січня 2008 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Скречко М. М. посвідчено іпотечний договір (зареєстровано за № 165), за умовами якого ОСОБА_1 передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 . На сьогоднішній день іпотека припинена у зв`язку із виконанням.
Приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Скречко М. М. надано копію заяви (бланк ВКЕ № 131978) ОСОБА_2 , якою він надавав згоду своїй дружині на передачу в іпотеку цієї квартири.
Вважає, що з урахуванням положень статті 60 СК України, зазначена квартира є спільним сумісним майном боржника та його дружини, тому з врахуванням вимог статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» та положень статті 443 ЦПК України, є підстави для визначення частки майна боржника в спільній сумісній власності.
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 01 квітня 2021 року подання державного виконавця задоволено, визначено 1/2 частки за ОСОБА_2 в праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка зареєстрована за ОСОБА_1 .
Не погодившись із цією ухвалою, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційні скарги, в яких просять її скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні подання, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.
У обґрунтування доводів апеляційних скарг посилаються зокрема на те, що спірна квартира є особистим майном ОСОБА_1 , позаяк вона набула це майно на підставі подарованих їй коштів, через що підстави для визначення частки боржника у цьому майні відсутні.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Постановляючи ухвалу про задоволення подання державного виконавця, суд першої інстанції виходив з того, що квартира АДРЕСА_1 придбана подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у період шлюбу, тому на неї поширюється правовий режим спільної сумісної власності подружжя та, оскільки боржник у добровільному порядку рішення суду не виконує, грошових коштів, які б були виявлені для погашення заборгованості та майна у нього не має, що підтверджується і ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 21 серпня 2020 року у справі № 757/34672/20-ц про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон України боржника ОСОБА_2 до виконання майнових зобов`язань, покладених на нього виконавчим документом у справі № 752/16479/14-ц та виконавчому провадженні № 49912783, то визначення частки майна боржника у майні, що перебуває у спільній сумісній власності, є необхідним для здійснення виконавчого провадження про примусове стягнення боргу із боржника, який немає іншого майна, на яке може бути звернуто стягнення.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, у відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебуває на виконанні виконавче провадження № 55287431 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Голосіївським районним судом міста Києва 06 листопада 2017 року у справі № 752/16479/14-ц про стягнення з ТОВ «Самсунг Електронікс Україна Компані» та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості в розмірі 33 990 161,76 грн. та судового збору у розмірі 3 219,00 грн.
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 06 липня 2020 року у справі № 752/16479/14-ц замінено стягувача у виконавчому провадженні № 55287431 з ПАТ «Укрсоцбанк» на АТ «Альфа-Банк».
Постановою державного виконавця Сіренка С. В. від 18 серпня 2020 року на підставі ухвали Голосіївського районного суду міста Києва від 06 липня 2020 року у справі № 752/16479/14-ц винесено постанову про заміну стягувача у виконавчому провадженні № 55287431 з ПАТ «Укрсоцбанк» на АТ «Альфа-Банк».
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 21 серпня 2020 року у справі № 757/34672/20-ц, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 25 листопада 2020 року, задоволено подання державного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон України боржника ОСОБА_2 до виконання майнових зобов`язань, покладених на нього виконавчим документом у справі № 752/16479/14-ц та виконавчому провадженні № 49912783.
Обґрунтовуючи підстави подання, державний виконавець посилався на те, що з моменту відкриття виконавчого провадження минуло більше трьох років, однак станом на дату направлення подання рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 22 червня 2017 року у справі № 752/16479/14-ц не виконано, оскільки боржник ухиляється від виконання цього рішення суду і факт ухилення підтверджується ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 21 серпня 2020 року у справі № 757/34672/20-ц.
Згідно листа Обласного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 18 лютого 2021 року № 696 згідно архівних даних станом на 29 грудня 2012 року квартира АДРЕСА_1 , зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_1 , згідно свідоцтва про право власності від 15 листопада 2007 року № С-02188.
Відповідно до свідоцтва про право власності № С-02188 , виданого згідно з наказом управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради від 15 листопада 2007 року № 1562-Ж-С, ОСОБА_1 на праві власності належить квартира загальною площею 171,8 кв. м, житловою площею 91,4 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстр прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, сформованої станом на 10 лютого 2021 року, ОСОБА_1 значиться власником квартири АДРЕСА_1 .
Згідно листа Львівського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану від 12 травня 2018 року № 1338/04-12 зареєстровано актовий запис про шлюб № 1802 від 19 вересня 1998 року щодо ОСОБА_2 та ОСОБА_3 
23 січня 2008 року приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Скречко М. М. засвідчив справжність підпису ОСОБА_2 на заяві, відповідно до якої останній надавав згоду дружині ОСОБА_1 на передачу в іпотеку квартири що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яка була придбана за час перебування у шлюбі. 
Статтею 443 ЦПК України передбачено, що питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця. Суд у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з повідомленням сторін та заінтересованих осіб. Неявка сторін та інших осіб не є перешкодою для вирішення питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.
Відповідно до положень статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.
У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.
Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.
У разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване таке житло, не здійснюється. У такому разі виконавець зобов`язаний вжити заходів для виконання рішення за рахунок іншого майна боржника.
Виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.
Частиною першою статті 368 ЦК України визначено, що спільна сумісна власність - це спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності.
Згідно із частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Відповідно до статті 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.
За змістом статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
У постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 Велика Палата Верховного Суду сформувала правову позицію про те, що діє абсолютна презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
Питання звернення стягнення на частку у майні, що є у спільній частковій власності, регулюється статтею 371 ЦК країни, згідно з якою кредитор співвласника майна, що є у спільній сумісній власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред`явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї, крім випадків, установлених законом. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, для звернення стягнення на неї здійснюється у порядку, встановленому статтею 366 цього Кодексу.
Верховний Суд у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 464/2227/17 зазначив, що задовольняючи подання державного виконавця про визначення частки майна боржника, яким він володіє спільно із іншими особами, суд першої інстанції правомірно виходив із того, що визначення частки майна боржника у майні, що перебуває у спільній сумісній власності є необхідним для здійснення виконавчого провадження і визначення частки не призведе до звуження належних боржнику прав на житло, оскільки предметом розгляду подання не є звернення стягнення на майно, а лише визначення частки боржника у спільній сумісній власності.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 367/6231 /16-ц зазначила, що поняття «визначення частки» і «виділення частки в натурі» є різними за своїм змістом правовими поняттями, а частиною шостою статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» 1999 року (частина шоста статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» в чинній редакції є тотожною) передбачена лише необхідність визначення частки боржника у спільному майні, якщо така частка не визначена. Таким чином, частка у праві спільної часткової власності є самостійним об`єктом цивільних прав, яка може бути об`єктом продажу з публічних (електронних) торгів, передачі стягувачу в рахунок погашення боргу, без її виділу в натурі з об`єкта нерухомого майна; у разі виявлення державним виконавцем майна, яким боржник володіє спільно з іншими особами, і частка боржника у якому не визначена, для звернення стягнення на частку боржника державний виконавець звертається до суду з поданням про визначення частки боржника у такому майні.
Згідно практики Європейського Суду з прав людини, а саме рішенням від 17 травня 2005 року у справі «Чіжов проти України» визначено, що на державі лежить позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок і так, щоб ця система (виконання рішень) була ефективною як в теорії, так і на практиці. А виконання рішень має відбуватись таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та, що система ефективна і законодавчо і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії, встановленої параграфом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Таким чином, оскільки квартира АДРЕСА_1 придбана подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у період шлюбу, то на неї поширюється правовий режим спільної сумісної власності подружжя. Доказів того, що між подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_1 були домовленості щодо іншого розподілу часток в праві спільної сумісної власності,  матеріали справи не містять, а на час звернення державного виконавця до суду з поданням про визначення частки майна боржника вказана квартира за законом є спільною сумісною власністю подружжя, позаяк була придбана ними під час шлюбу. Суд першої інстанції врахувавши, що за встановленим законом загальним правилом частки дружини та чоловіка у спільному майні є рівними та, взявши до уваги факт ухилення боржника від виконання судового рішення, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення подання державного виконавця шляхом визначення 1/2 частки такою, що  належить ОСОБА_2 у спільній сумісній власності подружжя на зазначену квартиру.
У свою чергу, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 належними і допустимими доказами не спростували презумцію спільності їх права власності на квартиру та не довели, що спірна квартира була придбана саме за особисті кошти ОСОБА_1 , а розписка про отримання нею у позику грошових коштів у розмірі 65 100, 00 грн. для купівлі зазначеної квартири сама по собі , не свідчить про те, що саме отримані нею у позику кошти були витрачені нею на придбання зазначеної квартири. Також, ОСОБА_1 не доведено, що договір позики у вигляді розписки був укладений не в інтересах подружжя, через що ці доводи не спростовують законних і обґрунтованих висновків суду першої інстанції. 
При цьому, визначення частки боржника у майні не призведе до звуження належних боржнику прав на житло чи на інше майно, а також не призведе до порушення прав дітей, які прописані у цій квартирі, оскільки предметом розгляду подання є не звернення стягнення на майно, а лише визначення частки боржника у спільній сумісній власності, тому такі доводи апелянтів є безпідставними.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають нормам чинного законодавства, якими регулюються спірні правовідносини, а також фактичним обставинам справи, встановленими судом на підставі повного, всебічного та об`єктивного дослідження наданих доказів.
Інших вагомих та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали, апеляційні скарги не містять.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги та зміст оскаржуваної ухвали не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які б відповідно до ст. 376 ЦПК України, могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а ухвалу місцевого суду - без змін.
 
Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційні скарги  ОСОБА_1 та ОСОБА_2  залишити без задоволення, а ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 01 квітня 2021 року- без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:                               Судді: